Макс Лундгрен
Момчето със златните панталони

Превод от шведски: Антоанета Приматарова-Милчева, 1985

chitanka.info

Първа част

1

Историята, която искам да ви разкажа сега, е много странна. Когато я чух за пръв път, ми прозвуча съвсем невероятно. Но по-късно започнах да гледам на нея с други очи.

При едно пребиваване в Париж срещнах млад швед на име Матс Нилсон. Мълчалив човек с големи, тъмни очи. Мина много време, преди да го опозная. Нищо, че по една случайност деляхме хотелската стая и се хранехме заедно. Докрай не можах да разбера с какво всъщност се занимава.

Една вечер чух от него историята на момчето със златните панталони. Когато разказът свърши, навън вече се зазоряваше. Под очите на Матс Нилсон тъмнееха големи сенки, той ме погледна почти засрамено и каза:

— Не ми вярваш, нали?

Предпочетох да замълча.

— Да, не ми вярваш — повтори той. — И аз нямам начин да докажа, че говоря истината. Макар тя да е добре известна на още петима-шестима души. Без да броя баща си, който преживя всичко от начало до край. Но той и без това се помина преди една година.

— А другите? — попитах аз.

— Те ще мълчат до гроб. — Разсмя се и каза: — Кръст на тази история!

Аз обаче не забравих думите му. Според тях по време на въпросните събития Матс Нилсон и баща му живеели в Малмьо. И когато неотдавна ми се наложи да се преселя там, реших да проверя дали зад невероятната история не се крие истина. Започнах да разпитвам хората, да се ровя из стари вестници и с времето все повече се убеждавах, че Матс не ми е разправял врели-некипели.

Събрал съм вече толкова доказателства, че е редно да разкажа каквото знам.

Смятам, че цял свят трябва да узнае историята и участта на момчето със златните панталони.

2

Всичко започнало от понеделнишкото утро на един трети юли, който не обещавал нищо добро за Матс. Баща му Торкел, наричан от приятелите си Токен, редактор на рубриката „За дома, за семейството“ във вестник „Сконес Дагблад“, точно от този ден имал право да излезе в отпуска. Но парите никога не му стигали и затова — за кой ли пореден път — се налагало да се прости с мисълта за почивка и да работи през летните дни. Родителите на Матс били разведени и майка му живеела в Стокхолм с другите три деца.

— Дяволски много пари поглъща издръжката на майка ти и хлапетата — пояснил Токен. — Разбираш, нали, Матс? Но някой ден ще идем и на почивка, търпение само. Ще отидем за цяла седмица в пролива[1], ще се излежаваме и ще ловим риба. Само ти и аз. Съгласен ли си?

— Някой ден — въздъхнал Матс.

— Горе главата! — казал баща му. — Вече си на тринайсет години — почти мъж. Всичко ще се нареди, ще видиш.

— Ще се нареди — съгласил се Матс, но си помислил: „Ще се нареди на куково лято. Другите деца заминаха, в града припича като в пустиня, а и това лято няма да има риболов в пролива“.

Баща му Токен бил нисък, пълничък и почти плешив. Малкото му запазена коса сивеела вече от много грижи и задължения. Когато му дойдело до гуша от работа, отивал с колегите в някоя кръчма — връщал се чак призори, лягал да спи, с хъркането си разтърсвал цялата къща и спял до десет часа, когато иззвънявал будилникът. Тогава се надигал с главоболие, със зачервено и сбръчкано лице. Първо разговарял с отражението си в огледалото: „Разкайвам се за всичко сторено и казано, стана тя една! — А после се обръщал към Матс: Няма да се повтаря повече, човек има понякога нужда от разтоварване, разбираш, нали? Слушай! Ако мама се обади, не й споменавай нищо — иначе току-виж ми отнели правото да се грижа за теб.“

И Матс думица не обелвал пред майка си, когато му се обаждала по телефона. Все пак Токен бил най-скъпият му човек — с широка душа и преизпълнен с добри намерения. Само дето не винаги успявал да ги осъществи.

Пред огледалото Токен се вълнувал от сивотата не само на косата си, но и на живота си, който с времето ставал все по-скучен. Но нали имал момчето и трябвало да му подсигури някой ден по-хубав живот. Тази мисъл крепяла Токен. На неговите години тя била и единствената останала му надежда.

* * *

Юлският ден бил горещ и душен. Матс стоял на сянка пред входа на кооперацията, а наоколо не се виждала жива душа. Живеел с баща си в двустаен апартамент в едно от предградията на Малмьо.

Три четириетажни блока и голям бетонен гараж обграждали вътрешния двор. Само там растяла малко трева, но огряна от слънцето, тя изглеждала пожълтяла и изсъхнала. Матс си мислел, че тази тревна площадка, лепната сякаш против волята си като кръпка върху околния пейзаж, няма нищо общо с истинското лято. „Спокойно можеха да асфалтират и нея“, разсъждавал той.

Излязъл на огрения от слънцето двор и забелязал, че сянката му вече доста се е издължила, най-малко два метра.

По онова време Матс бил нисичко, кльощаво хлапе с кестеняво-червеникава коса. Изглеждал доста блед, затова изпъквал само цветът на косата му и на няколкото лунички по носа и около ушите.

„Приличам на животинче, изпълзяло иззад някой камък“, минало му през ума, както се взирал във витрината на гаража и видял в нея собственото си лице.

Целта му обаче била не да се оглежда, а да провери дали продавачът на велосипеди е вътре.

„Дали и той не е заминал?“

Почукал на стъклото. Не след дълго различил в мрака силуета на продавача, който надзърнал през прозореца и малко по-късно отворил задния вход. Матс слязъл няколкото стъпала и веднага почувствувал прохладата на гаража.

— Привет — поздравил той.

— Привет — отвърнал му продавачът.

— Днес няма ли някоя работа за мен?

— Няма. След един час тръгвам. Минах само да поразтребя.

— Къде заминаваш?

— За Смоланд[2]. Наехме там една виличка.

Продавачът бил висок, слаб мъж с големи ръце. Гайките сякаш изчезвали между пръстите му, но необяснимо как, преди някой да успее да преброи до три, винаги отивали на мястото си.

— Значи, да отпиша колелото — въздъхнал Матс и последвал продавача в магазина, чийто главен вход бил откъм улицата.

— Колко пари събра?

— Трийсет и две крони.

— Как да ти кажа — подхванал колебливо продавачът, — бих могъл да ти го дам и на изплащане, но трийсет и две крони не са кой знае колко много. Предстоят ми ваканция, разходи. Не ми е много до кредити.

— Може би ще успея да събера парите, докато се върнеш — подхвърлил Матс.

— Опитай. Ще ти го дам с двайсет на сто отстъпка, не съм забравил обещанието си.

Матс се оттеглил да се полюбува на „своето“ колело. Лакирано в синьо и червено, със скорости и допълнителни фарове.

— Готино колело — въздъхнал Матс. — Ако го имах, щях да ходя всеки ден на морето да се къпя.

— То се знае — съгласил се продавачът, замислен за нещо свое.

— А неделен ден щях да въртя педалите до игрището и там да се промъквам без билет на мачовете.

— Да, да — продавачът изведнъж вдигнал поглед. — Знаеш ли какво — можеш да вземеш под наем някое от старите колела, докато се върна.

— Не, това или никое друго — отсякъл Матс.

— Твоя воля, но ще ти кажа, че на твоите години се чувствувах на седмото небе от щастие, когато се намереше кой да ми даде колелото си за няколко кръгчета. Я виж това, че какво му е лошото?

И той посочил един стар велосипед, лакиран в жълто и черно, който сякаш всеки миг възнамерявал да се катурне и издъхне на място.

— Какво ще кажеш? — продължил продавачът. — Ще ти го дам за трийсет крони.

— Не го ща — отсякъл Матс. — Но като се върнеш, ще те засипя с пари, можеш да бъдеш сигурен.

Продавачът се разсмял.

— Че откъде ще вземеш триста крони? Я се виж, какъв си ситен — човек може да не те забележи.

— Дребосъците понякога са по-повратливи и от най-големите дангалаци — възразил Матс.

Продавачът отново се разсмял. Имал добро настроение в тази понеделнишка сутрин.

— Не се обиждай, малкият, вярвам, че ще успееш.

— Ще успея — отвърнал Матс. — Приятна почивка в Смоланд. Чао!

* * *

Матс минал по обратния път през работилницата и през другата врата влязъл в самия гараж. Вътре нямало почти никакви коли. Било прохладно и приятно. Прекосил целия гараж, извадил връзката с ключовете и отворил вратата на общия салон за физкултура и отдих. През летните месеци портиерът му поверявал втория ключ и Матс се чувствувал господар на цялото помещение.

В единия край събирала прах зелената маса за тенис. В ъгъла до нея се търкаляли топки и хилки. А в другия край на салона се намирали съкровищата на Матс: няколко списания-комикси, празен аквариум, стар въздушен пистолет със скъсана пружина, поради което вече не гърмял, кама и клетка, отдавна изоставена от обитателите си — хамстери, която вероятно се чувствували много по-добре на воля сред полето, отколкото затворени в кафез.

Матс седнал върху купчината списания. Разгърнал едно от тях, но бързо го захвърлил.

— Страшно колело — промърморил той на себе си. — Я да взема да пресметна какво бих могъл да изкарам, ако…

Бръкнал в задния джоб, но не намерил химикалка. Понадигнал се да провери и в предния десен джоб. Между пръстите му изшумоляло нещо. Извадил ръка и видял, че нещото е банкнота от десет крони.

— Татенцето — възкликнал Матс. — Цяла десетачка. Златният ми той. Сигурно я е пъхнал в джоба ми снощи, когато се е прибрал. Стават, значи, четирийсет и две крони.

Проверил в левия джоб, но и там нямало химикалка. Бръкнал повторно в десния с надеждата, че химикалката може да е била под банкнотата. Между пръстите му отново изшумоляло нещо. Извадил бързо ръка — още една десетачка!

— Ще се побъркам! Двайсет крони!

Пъхнал още веднъж ръка в джоба си и измъкнал нова банкнота.

„Чудна работа — помислил Матс. — Дали е спечелил от тотото, или пък се е побъркал?“

Пъхнал съвсем бавно и предпазливо ръка в джоба, стиснал между пръстите си нова банкнота, бръкнал до долу. Нищо.

— Почти съм склонен да мисля… Четирийсет крони… майчице! Плюс трийсет и две. Значи… седемдесет и две! Може пък продавачът… ако не е заминал. Другите пари трябва да са тук.

Извадил консервната кутия, скрита в сандъче от пури, което на свой ред стояло в аквариума, преброил бързо спестените трийсет и две крони, натъпкал ги при новите четирийсет в джоба си и хукнал.

— Замина ли вече? — провикнал се той.

— Сега пък какво има?

— Татко ми даде четирийсет крони. Та сега имам седемдесет и две. Какво ще кажеш? Така бива ли? Цяла есен ще ти помагам. Една част от парите ще събера, докато ти си на почивка. Съгласен ли си, а?

— Седемдесет и две — промърморил замислено продавачът. — То се знае. Парите никога не са излишни точно преди… Но ще трябва да събереш още петдесет, докато се върна.

— Ще събера!

— Най-добре да напишем разписка — предложил продавачът. — Чисти сметки, добри приятели, да, да, така казваше майка ми. А ти в това време преброй парите.

Продавачът влязъл в магазина да донесе кочана и химикалка. Матс започнал бавно да брои парите върху тезгяха между две вътрешни гуми.

— Петдесет и две, шейсет и две, седемдесет и две… А… Осемдесет и две! Нали бяха само… десет, двайсет, трийсет, четирийсет, петдесет, шейсет, седемдесет, осемдесет! Но аз ги бях преброил!

— Седемдесет и две — обадил се продавачът. — Така ще запишем.

— Оказаха се осемдесет и две — промълвил Матс.

— Нали каза…

— Сигурно съм сбъркал при броенето.

— Ей, малкият — разсмял се продавачът. — Все съм те имал за много отракан в сметките и изобщо, а сега се питам дали за в бъдеще да те оставям като заместник в магазина.

— Задраскай и поправи на осемдесет и две!

Продавачът записал новата сума. Не се случвало често грубите му ръце да държат тънки химикалки, затова писането отнело доста време.

— Слушай сега: „Г-н Матс Нилсон получава от долуподписания един брой велосипед марка «Кунгсйорнен» срещу капаро от осемдесет и две крони. Гореспоменатият Матс Нилсон се задължава да брои на долуподписания още петдесет крони през месец август. Велосипедът ще се доизплати чрез помощ в работилницата и магазина през есента. Матс Нилсон го получава с двайсет на сто отстъпка от редовната цена, която възлиза на триста и осемдесет крони“. Съгласен?

— Да.

— Подпиши тук. Така. А сега яхвай колелото и заминавай.

— Остави го пред магазина. Ще го прибера по-късно.

— Какво, няма ли да го опиташ веднага?

— Не — отвърнал Матс. — Първо трябва да уредя една работа.

— Странно хлапе си ти — възкликнал продавачът.

— И аз започвам да мисля така — казал Матс. — Чао!

Запътил се отново към физкултурния салон. Прекосил съвсем бавно потъналия в мрак гараж, умът му обаче прещраквал много бързо. Мислите му се стрелкали като крайбрежни лястовици, които непрекъснато, сноват между гнездата си и морето.

Заключил вратата отвътре, оттеглил се в своя ъгъл и седнал. Вдигнал дясната си ръка и я огледал. Сетне бавно я пъхнал в десния джоб.

Матс растял в много отношения в самота. Свикнал бил да се оправя сам. И затова рядко се страхувал от нещо.

Но в мига, в който плъзнал ръка в джоба, той изведнъж се изплашил. Поколебал се, извадил ръката си, но сетне бързо бръкнал в джоба. Напипал банкнота, която изшумоляла между пръстите му, измъкнал я и я огледал, после отново пъхнал ръка в джоба. Нова банкнота.

Никога по-рано Матс не бил обръщал внимание на панталоните си. Тогава обаче плъзнал поглед по тях и сякаш за пръв път ги забелязал. Светлокафяви, отъркани на коленете, обикновени, прилични панталони.

„Така изглеждат, да — помислил Матс. — Уж обикновени панталони. А то какви били.“

Поседял известно време вторачен в банкнотите и панталоните си.

— Всеки път, когато бръкна в джоба… не, не е възможно.

И отначало бавно, а сетне все по-неудържимо, подобно на мехурче, откъснало се от морското дъно, което лети нагоре, за да се пукне тихичко на повърхността, в съзнанието на Матс изплувала мисъл, която, макар и безшумно, се разляла в безброй кръгови вълни: „Аз съм момчето със златните панталони!“

[1] Проливът между Дания и Швеция. — Б.пр. ↑

[2] Област в Южна Швеция. — Б.пр. ↑

3

Има деца, които, щом се усъмнят, че сънуват, веднага се ощипват по ръката — понякога толкова силно, че се събуждат от съня си посред нощ и надават кански писък.

Матс обаче не постъпил така.

„Ако сънувам — разсъждавал той, — значи съм един от избягалите хамстери, внезапно решил да се завърне. Тогава, разбира се, ще вляза в клетката, ще затворя вратичката след себе си и с писукане ще си поискам листо от салата.“

Погледнал кафеза, погледнал себе си, но нищо не се случило.

„Ако ли не сънувам — продължил да разсъждава Матс, — ще е ужасно тъпо да се мотая така, след като мога да правя каквото си искам“.

— Каквото си искам!

Замислил се. В главата му царяла бъркотия от десетки, стотици „искам“. Спрял се на едно от тях.

— Преди всичко трябва да изплатя колелото. Ще отделя триста крони в консервната кутия.

И извадил трийсет десетачки от джоба си. Това му отнело не повече от минута. Матс огледал внимателно банкнотите. Някои изглеждали омачкани и омазнени, други — сравнително новички, а трети изобщо не били прегъвани. Обърнал внимание и на серийните номера. В тях нямало никаква последователност.

— Откъде ли се вземат? Едно е ясно: бръкнеш ли си в джоба и напипаш десетачка, никой не може да оспорва, че е твоя. Освен ако не си я откраднал, преди да я мушнеш вътре. А аз не съм. Хайде в кутията, миличките ми! Продавачът има да блещи очи, като ви види!

* * *

Този трети юли времето било много хубаво. Когато Матс се отправил с колелото към морската къпалня, Малмьо му се сторил съвсем различен от обикновено. „Сигурно така изглежда в очите на туристите — помислил той. — Ами да: а ето и туриста Матс Нилсон, който върти педалите и може да прави каквото си иска. Ах, майчице!“

По небето не плувало нито едно облаче, а окъпаният от слънцето град белеел, прорязан тук-таме от туфи зеленина: Бейеровата, Пилдамската, Кралската градина. Накрая пред Матс се ширнали плажът и морето, а на хоризонта, позабулен от маранята, се очертал датският бряг.

— Самостоятелна кабинка — обърнал се той към касиерката на входа.

Момичето се ококорило насреща му.

— Самостоятелна кабинка, какво ме зяпаш? Имам ценни вещи!

Обикновено Матс ходел направо на плажа, където къпането не струвало нищо. Само веднъж Токен го завел в наколната къпалня, която се врязвала в пролива като стоножка на кокили. Тогава бил решил да се големее и наел кабинка за двама им.

— Имаш ли кабинка, можеш да бъдеш спокоен за ценните си вещи — пояснил той.

— А ти носиш ли ценни вещи?

— Разбира се — отвърнал Токен, като имал предвид черната чанта с бирени бутилки, от които си пийвал в кабинката след всяко потапяне в морето.

Този път обаче Матс наистина имал „ценни вещи“.

— Крона и петдесет — казало момичето и го изгледало подозрително.

— Важното е да е скъпо — разсмял се гръмко Матс и подал на касиерката банкнота от десет крони. — Рестото е за теб — добавил той. — Да си купиш приветлива усмивка. Виждам, че имаш нужда.

Момичето се усъмнило, че Матс е получил слънчев удар, но тъй или иначе му дало билета и ключовете от кабинката.

Матс грижливо заключил кабинката, тъй като вътре оставали панталоните му. Къпал се в морето и се припичал на слънце докъм единадесет и половина часа. После влязъл в кафенето, изпил една лимонада, изял четири виенски кифли, а за десерт си поръчал двоен сладолед.

* * *

Към дванайсет часа се отправил към града, като бавно въртял педалите. По целия път усилено размишлявал.

Когато наближил центъра, планът му бил почти готов. Заключил колелото и тръгнал да пазарува. Най-напред влязъл в спортния магазин на Янсон, откъдето купил футболна топка, чифт гуменки, въдица и пет макари, една от които — възможно най-скъпата — се наричала „Страшилището на Балтийско море“. След това се отбил във филателния магазин „Три летящи лебеда“ и купил класьора, за който мечтаел от три години насам. С марки от цял свят, на стойност осемдесет крони. Намислил си бил да обиколи още два-три други магазина, но видял, че не ще може да носи повече багаж с колелото.

„Ще продължа утре — решил той, — или вдругиден“.

Да кара колело с толкова много пакети, се оказало трудничко, но към един и половина Матс успял да се прибере у дома.

Разопаковал покупките, дълго седял и им се любувал, а после започнал да си говори на глас както винаги, когато се налагало да вземе сам някакво решение.

— Така, сега да помислим. Върне ли се Токен от работа и види ли всички тези чудесии, ще реши, че съм замесен в някой обир. Това е ясно. Значи трябва да измисля нещо. Ако му кажа, че от джоба си мога да извадя колкото си искам десетачки, той ще сметне, че съм мръднал нещо. Докажа ли му, че наистина е така, ще вземе пък той да откачи. За такова чудо никога не би повярвал дори на собствените си очи. Да, трябва да измисля нещо друго. Не върви да кажа, че съм намерил парите на улицата. На такава проста лъжа няма да се хване. Нито пък върви да излъжа, че ми ги е подарил някой добър човек. Бих могъл да кажа, че съм ги спечелил — да, това не е лоша идея. Добре! Само че трябва да се обмисли. Например — продавачът от магазина за велосипеди и аз сме си опитали късмета на тотото и сме спечелили. Тази история може да мине. Особено като добавя, че продавачът се е побъркал от щастие и веднага е заминал, за да профука мангизите. Токен сигурно ще провери. Главата си залагам. И ще разбере, че продавачът е заминал тази сутрин. Добро съвпадение.

Матс прехвърлил още веднъж плана в ума си.

— Ами като попита колко сме спечелили? Къде ли е вестникът? Не този, как щях да сбъркам — трябва да проверя печалбите от миналата седмица, новите още не се изплащат. Изхвръкнало ни е от ума, че сме пуснали фиш, да, така ще кажа, и изведнъж такава изненада. Добре!

Матс разровил старите вестници и намерил броя с резултатите от предишната седмица.

— Майчице! Шест хиляди двеста петдесет и три крони! Значи трябва да приготвя половината — някъде към три хиляди.

Речено — сторено. Матс се заловил да бърка в джоба си и отброил 280 десетачки. Трупал парите на купчина, която достигнала почти половин метър, преди да се катурне и банкнотите да се разпилеят по земята.

„Ама че работа ми отвориха тези панталони — помислил Матс. — Не мога да покажа на Токен толкова десетачки наведнъж, веднага ще се усъмни, че има нещо гнило. Пак ще трябва да ида до центъра и да ги сменя за по-едри банкноти“.

Тази работа му отнела почти два часа, защото не смеел да вади повече от десет банкноти наведнъж.

Прибрал се в къщи запъхтян.

„А сега идва ред на театрото“ — помислил Матс.

Позвънил на баща си по телефона.

— Торкел Нилсон, редакция „За дома, за семейството“ — долетял познатият глас.

— Спечелих! Спечелих! Спечелих!

— Какво има… Какво по…

— Станах милионер! Забогатях! Спечелих!

— По дяволите, говори по-спокойно!

— Ние с продавача от магазина за велосипеди спечелихме от тотото! Спечелихме, спе…

— Добре, добре. Разбрах. Но сега съм много зает. Колко спечелихте?

— Шест хиляди двеста петдесет и три крони!

В другия край на линията настъпило мълчание.

„Само да не падне от стола и да се пребие“, — помислил Матс.

— Не те чух — обадил се Токен. — Колко каза?

— Шест хиляди двеста петдесет и три крони.

Отново мълчание.

— Матс?

— Да?

— Аз съм човек на години. Да не се шегуваш?

— Парите са вече у мен!

— За бога, заключи ли вратата?

— Не, аз…

— Затвори прозорците! И на никого нито дума! Няма да отваряш, който и да звъни! Скрий парите под канапето! Гледай, все едно че са ти потънали гемиите! Само спокойствие! Най-важното е спокойствие! Спокойствие! Взимам едно такси и идвам!

— Успокой се и ти, татенце.

Отново кратко мълчание.

— Взимам едно такси и идвам. Слушай! Ще помоля шофьора да почака. Нямам пари. Ти можеш ли да слезнеш и да платиш?

— Разбира се.

— Но непременно заключи! И скрий парите под канапето!

— Лесна работа. Само да те питам нещо — казал Матс — За отпуската. Сега ще може ли да вземеш една седмица отпуска?

— Само запази самообладание — отвърнал Токен, без да чуе какво му говори момчето. — Ледено самообладание! Скрий парите под канапето!

4

След няколко дни за пръв път от пет години Токен и момчето му заминали на почивка. Наели квартира в едно рибарско село недалеч от Ландскруна[1]. От сутрин до вечер не слизали от малката лодка с извънбордов мотор и ловели риба в пролива.

Така се изнизала цяла седмица, може би най-щастливата в живота на Матс. Токен се държал, сякаш карал второ детство. Всеки път, когато рибата-треска захапела стръвта и се замятала нагоре към повърхността с проблясващ бял корем, Токен едвам не цамбурвал във водата.

— Хвана се, хвана се! — крещял той. — Не риба, а слон! Най-малко осем кила има — да не се откачиш, дяволе, че ще скоча след теб и ще ти дам да се разбереш!

Сбръчканото червеникаво лице на Токен придобило загар от слънцето, той прекарвал нощите в сън и сутрин ставал само някой и друг час след изгрев-слънце.

Понякога Матс се спирал да разглежда платноходките, хвърлили котва край кея на рибарското село. Един следобед, докато Токен спял, момчето се качило на автобуса за Ландскруна.

Към шест вечерта Токен се събудил. Излязъл да търси Матс. Тръгнал надолу към пристанището.

„Може да е излязъл сам за риба“ — помислил Токен. Минал да провери за лодката, но тя си стояла на мястото.

Докато се суетял около нея, в пристанището влязла с голям завой двумачтова платноходка. На палубата й стояло момченце и размахвало фланелката си.

— Я, това не е ли… Да, Матс е! Хубава лодка.

И Токен помахал на момчето си.

Някакъв мъж с моряшка фуражка свивал платната, които се издували и развявали около мачтите. Бялата пяна около носа на лодката се поразнесла и „Лейди Нилсон“ бавно се плъзнала покрай кея — Матс хвърлил едно въже на Токен и се провикнал:

— Завържи я!

Токен се постарал да направи здрав възел. Мъжът с моряшката фуражка и Матс скочили на брега.

— Ето я и нея — казал Матс. — Точно каквато я искаше, нали? Казва се „Лейди Нилсон“ — носи нашето, твоето и моето име. Още един член на семейството, да.

— Какво каза…?

— Купих я, както ми заръча — отвърнал Матс и намигнал с едно око. — Точно както ми заръча. Платих веднага в брой. Чисти сметки, добри приятели!

Личало си, че Матс не е съвсем уверен как ще постъпи Токен.

— Аха, значи…

— Да, да, а ето и човека, от когото я купих.

— Лодката е добра — обадил се мъжът с моряшката фуражка. — Много добра дори. Да, да. Но името, правичката да си кажа, ме смущава.

— „Лейди Нилсон“ — промълвил замислено Токен и погладил брадичката си. — Дяволски хубаво име, правичката да си кажа, добри ми човече. Но бих желал да попитам нещо.

„Сега ще попита за цената“ — стреснал се Матс.

— Моля — отвърнал продавачът.

— Фуражката влиза ли в цената?

— Моята ли?

— Да, тази, която е на главата ви.

— Ами как да ви кажа…

— Тогава ще трябва да развалим сделката. За какво ни е лодка без моряшка фуражка?

Мъжът бързо свалил фуражката, подал я на Токен, казал навъсено „Довиждане!“ и си тръгнал. Чули го как си мърмори под носа: „Ама че са куку и двамата! «Лейди Нилсон», хм! А отгоре на това и фуражката ми!“

— А сега — обърнал се Токен към Матс — искам да си поговорим малко.

— Хайде да седнем на койките — предпазливо предложил Матс. — Тъкмо ще разгледаш лодката и отвътре.

Токен изсумтял и се качил на борда.

Спокойните дни отивали към своя край — наближавало началото на истинското приключение.

* * *

— Е — подхванал Токен, след като се настанил върху едната койка. — Откъде взе пари за тази яхта?

Матс хвърлил поглед към баща си в полумрака.

— Не е ли хубава? — попитал той.

— А, хубава е — отвърнал Токен, — виждам, че има и осветление, нека го запалим. Иска ми се освен това да ме осветлиш как стоят нещата.

Над главите им висял ветроупорен фенер. Токен го запалил и малката каюта грейнала от светлината му.

— Не е много скъпа — подхванал Матс. — Взех я на сметка.

— И парите свършиха?

— О, не. Доста останаха.

— Има нещо гнило в цялата тази работа — отсякъл Токен. — За мен е необяснимо. Хранехме се всеки ден по ресторанти, наехме лодка, накупихме нови дрехи, живеехме без сметка, ден за ден… а парите нямат свършване.

— Нито съм ги задигнал, нито съм направил нещо непочтено. Кълна ти се!

— Но такава яхта… струва поне няколко хилядарки, откъде, по дяволите…

— Слушай, татко — прекъснал го Матс. — Открай време си ми разправял за мечтата си да имаш собствена лодка, прав ли съм? При това имаш опит във ветроходството. Колко пъти си ми разказвал само за някогашните си преживявания с платноходки, много разбираш от ветроходство, нали? От връзване на възли, свиване на платната, управляване срещу вятъра… отклоняване от курса… и от всички други маневри, чиито имена дори не знам?

— Разправял ли съм ти такива работи? — попитал неуверено Токен.

— Не си ли спомняш как си се преборил с един ураган в Ламанша, когато си бил само на шестнайсет години? Сам, с малка яхта, но си успял да я извъртиш срещу вятъра. Румпелът се счупил, но с двата палеца в дупката му ти си удържал руля.

— Тъй ли — промълвил Токен едва чуто.

— Ами да. А друг път в Карибско море излязъл тайфун и ти…

— Да, да — измърморил Токен и се размърдал неспокойно върху леглото.

— Затова реших, че е редно отново да излезеш в морето с платноходка и да покажеш на всички тези сополанковци какво значи истински майстор — заключил Матс и забелязал, че май ще спечели първия рунд в борбата около тайната на златните панталони.

— Разбира се — съгласил се колебливо редакторът на рубриката „За дома, за семейството“. — Да, да. Някога бях цар на тези неща, но… Много вода изтече оттогава. Може да съм позабравил някои от тях с годините.

— Значи не си ми разказвал небивалици?

— Не. Не съвсем. Някой и друг възел все ще… Но стига вече приказки. Трябва да направим оглед на возилото… исках да кажа на яхтата… на „Лейди Нилсон“! Как казвахме едно време? Всички на борда! Точно така!

С въздишка на облекчение Матс последвал баща си по стълбичките към палубата, окъпана в червена светлина от залязващото слънце.

[1] Град в Югоизточна Швеция, недалеч от Малмьо. — Б.пр. ↑

5

Когато се събудил на следващия ден, Матс видял празното легло на баща си. Облякъл се бързо и излязъл.

Навън го посрещнал горещ летен ден. Долавяли се миризмата на водорасли, уханието на насмолени рибарски мрежи и соленият полъх на напеченото от слънцето море.

Вятърът духал покрай брега, но нещо капризничел: знаменцата на платноходките трептели непрестанно и не знаели накъде да се ориентират.

Матс не пеел на глас. Долавял обаче вътре в себе си някаква странна мелодия. Заслушал се в нея, докато слизал към пристанището. Тя звучала игриво, както подобавало за такъв прекрасен ден. Но в нея се таели и други нотки. От време на време се леела по-мудно, като че ли замислена за нещо, и тогава зазвучавала тъжно.

Матс поклатил глава и помислил: „Трябва да съм луд, щом се поддавам на такива мелодии, аз, дето мога да получа всичко, стига само да бръкна в джоба си“.

Токен се суетял нещо на борда на „Лейди Нилсон“. Около него се въртял възрастен рибар, който ръкомахал и обяснявал. Старият човек ту избухвал в смях, с които огласял цялото село, ту клател мълчаливо глава. Токен се чешел по тила.

— Рано си се надигнал — подхвърлил Матс.

— Освежавам паметта си — отвърнал Токен.

— Хи-хи — прихнал старият рибар.

— Тихо, Юнсон — смъмрил го Токен. — Ето ти пет крони. Вземи да се почерпиш и престани да се кикотиш.

— Хи-хи — не се сдържал Юнсон, но взел петте крони. — Щом възнамерявате да излезете в морето, значи има за какво да ми плащате, хи-хи.

— Как така, за какво да ти плащам?

— Да докарам публика, то се знае! Хи-хи!

— Още едно „хи-хи“ и повече няма да видиш почерпка от мен — разсърдил се Токен с пламнало лице.

Юнсон начаса млъкнал, слязъл на кея, застанал на припек и загладил брада.

— А сега да вдигаме котва — предложил Токен. — Вятърът е добър. Духа отляво на борда. Ветрилата са стъкмени, рейките и възлите подготвени. Вдигай котва, Матс!

— Хи-хи — изкикотил се Юнсон от кея, но тъй тихичко, че само Матс го чул.

* * *

Яхтата бавно запорила водите на пристанището, управлявана с малкото ветрило. Като подминали вълнолома, Токен издигнал и голямото ветрило — вятърът веднага го издул и „Лейди Нилсон“ се понесла като стрела през пролива.

— Трябва да се държи здраво — подвикнал Токен.

Той стискал с две ръце гафелното въже, което започнало да жули ръцете му.

— Дай курс право към Вен — викнал той след малко на Матс и посочил острова, който се намирал на средата на пътя между селото и датския бряг.

Водата около носа на „Лейди Нилсон“ се пенела, тя се носела с лекота по вълните.

— Ако трябва през цялото време да стоя така и да стискам въжето, голям зор ще видя — казал Токен, завързал въжето, поел си дълбоко дъх и запалил цигара.

— Дръж курс право към Вен — дал той наставления на Матс. — Като му дойде времето, ще направя маневра и ще се отклоним, но засега има още много път.

— Държа курса — казал Матс. — Само че румпелът нещо заяжда. Не мога да го помръдна.

— Проста работа — откликнал Токен. — Идвам!

Той направил няколко крачки към кърмата. В следващия миг вятърът връхлетял като граната, улучил платното и го издул на фуния. „Лейди Нилсон“ полегнала на една страна тъй рязко, че релингът й се потопил във водата. Токен веднага загубил равновесие, направил със залитане няколко крачки напред-назад и цамбурнал в морето. Матс политнал най-напред към релинга, сетне успял да се вкопчи в края на някакво въже, но бавно се изпързулил и цопнал и той във водата. Имал чувството, че кожата ще се отлепи от ръцете му и се принудил да пусне въжето.

„Лейди Нилсон“ профучала покрай него с издути платна с курс право към остров Вен.

На няколко метра от Матс изникнала главата на Токен.

— След нея! — провикнал се той. — Дръж я! Давай по-бързо!

Но „Лейди Нилсон“ била вече на стотина метра пред тях. Тя порела водите надълбоко и се носела стремително напред, сякаш очаквала специална награда за това.

Токен не я изпускал от очи, докато трескаво опитвал да се задържи на повърхността.

— Мръсница такава, не я е срам — извикал той. — И тя като всички други жени! Пфу!

И избълвал няколко литра балтийска вода, които се върнали там, откъдето били дошли.

— Ей, татко — обадил се Матс, който въпреки цялото бедствено положение едвам се сдържал да не прихне. — Ей, татко, това ли беше твоето „отклонение от курса“?

Токен не му отговорил.

* * *

Двамата наблюдавали известно време „Лейди Нилсон“, която се носела с шеметна скорост към остров Вен.

— Колко далеч ли е сушата? — попитал накрая Токен.

— Далеч ми се вижда. Най-малко няколко километра.

— Трябва само да запазим хладнокръвие — казал Токен.

— Нищо по-просто от това — отвърнал Матс. — Водата е доста хладничка и ще ни помогне.

— Най-напред трябва да си свалим дрехите. После ще плуваме бавно към сушата. Все ще мине някоя лодка. Хайде, събличай се, Матс.

И Токен започнал да сваля дрехите си. Първо обувките, след това панталоните и ризата.

Матс хвърлил обувките и съблякъл ризата.

— Панталоните също — подканил го Токен. — Те най-много пречат.

— Аз съм добър плувец — отвърнал Матс. — Няма да си събувам панталоните.

— Без глупости, моля те. Сваляй ги.

— Няма.

— Ама ти не разбираш ли, че е въпрос на живот и смърт? Да не смяташ да рискуваш живота си заради едни стари панталони!

— Опасно за живота е да се говори толкова много — излишно хабене на сили — отсякъл Матс. — Най-добре да плуваме към брега.

Двамата заплували, без да говорят повече. Намирали се наистина доста навътре в морето. След повече от час брегът изглеждал все тъй далеч.

Над главите им припичало слънцето. От време на време прелитала по някоя чайка, впервала надолу жълтите си очи и ги изглеждала.

— А сега за почивка да се отпуснем малко по гръб — предложил Токен. — Как си?

— Добре. Само дето ми е студено.

— Събуй най-сетне панталоните.

Матс не отговорил нищо.

— Не разбирам какво те прихваща — казал Токен загрижено. — Винаги си ме слушал безропотно като кученце, а сега… Даден ти е само един живот, доколкото все още може да се каже, че го имаш. А панталони на този свят колкото щеш.

— Дори да не се спасим… — подхванал Матс.

— Разбира се, че ще се спасим — възразил нервирано Токен.

— Дори да не се спасим — продължил неумолимо Матс, — стига ми и тази чудесна седмица. Най-щастливата в живота ми. Малко момчета могат да се похвалят със същото.

— Какво общо има това с панталоните ти?

— Върти ми се нещо в ума — продължил Матс, без да отговори на въпроса на баща си. — Върти ми се в ума от много време насам, без да мога да го изкажа.

— Ти какво, на всичко отгоре и като смахнат ли ще ми говориш — стреснал се редакторът на рубриката „За дома, за семейството“ във вестник „Сконес Дагблад“, тъй както се полюшвал сред водите на Йересундския пролив с огряно от слънцето шкембе.

Той изгледал дребничкото си, слабичко момче, което за няколко дни успяло да придобие малко цвят на лицето. И в очите му доловил нещо странно.

— Все тази мелодия — промърморил Матс на себе си.

— Каква мелодия?

„Сигурно е от уплахата, пък може и да е послънчасало момчето — помислил Торкел Нилсон. — Хубаво се насадихме, как ще се оправям сега!“

— Мелодията — обадил се отново Матс. — Можеш да получиш каквото ти душа иска. Всичко. Но това не е достатъчно.

— Най-добре пак да се обърнем по корем и да плуваме — казал Токен още по-притеснен.

Плували известно време, без да разменят нито дума.

— Но това не е достатъчно — промърморил отново Матс на себе си.

Токен го изгледал под око.

— Всички деца би трябвало да имат една такава седмица в живота си — продължил Матс. — Поне веднъж да им се даде възможност. Това е, което ми се е въртяло в ума, без да мога да го изкажа. Всички деца по света.

„Най-добре да си мълча — решил Токен. — Момчето си е загубило ума.“

— Навсякъде по света има деца като мен, които умират от глад — не спирал Матс. — Те нямат никакви изгледи за нещо по-добро. Но ако сега успеем да се справим, обещавам, че няма да стоя със скръстени ръце. Разбираш ли, татко, трудно е да се обясни, но тези панталони… те са… Разбираш ли, аз съм момчето със златните панталони. Аз мога да помогна на всички тях!

Токен мълчал и не се обаждал. „Голяма работа, ако един одъртял, почти алкохолизиран редактор на някаква си рубрика «За дома, за семейството» се удави в Балтийско море. Това няма да е никаква загуба — мислел си той. — Виж, момчето е друго нещо. То заслужава да доживее по-добри времена“.

Токен въздъхнал. Тревожело го, че момчето може да не издържи на такова маратонско плуване. А още повече това, че то сякаш било загубило разсъдъка си.

6

Наближавало обяд, слънцето припичало точно над главите на Матс и Токен и златните му отблясъци пет пари не давали за зеления мрак на морските дълбини.

— Как си, татко? — попитал Матс.

Токен чувствувал оловна тежест в ръцете и краката си и дишал запъхтяно. Не искал обаче да тревожи момчето.

— Криво-ляво — отвърнал той и в желанието си да се усмихне, изкривил устни като писия. — Почувствувам ли, че става напечено, обръщам шкембето нагоре.

Последния час зърнали четири-пет лодки, но макар да махали и викали, никой не ги забелязал.

— Хайде… хайде да си починем малко — предложил Токен.

Известно време почивали. Матс се взирал напрегнато към сушата.

— Ако… ако не успея… да се спася — подхванал Токен, — запомни, че…

— Разбира се, че ще се спасиш!

— Да… но… все пак… човек никога не знае… Оставям единствено… да… за жалост… някои… дългове. За разлика… от друг път… не ми идва наум… дори някакъв разумен… съвет… Само едно запомни… не е толкова просто… да правиш това… което искаш… затова никога не съди хората… Знаеш, че аз… аз… не винаги… съм бил… пример за подражание… но…

— Стига хленчове — прекъснал го Матс. — Какво е това там? Там, отсреща!

— Къде?

— Право пред нас! Наклони малко глава и ще видиш, че нещо проблясва. Това не е ли къща?

— Насред… Край, Матс, положението е ясно. Щом и миражи започнаха да ни се явяват, свършено е с нас! Та докъде бях стигнал? Да… Не винаги съм бил пример за подражание, но…

— Къща е — извикал Матс. — И то не само една. До нея виждам още три други.

Токен се вторачил. Насред морето, забулени леко от маранята, наистина се очертавали четири наколни дървени къщички!

— Сетих се какво е това — възкликнал Матс. — Колко пъти сме минавали покрай тях с лодката! Това са наколните плажни кабинки от началото на века.

— Могъщ си ти, могъщ си — прошепнал Токен, който вярвал в бога само в случай на крайна нужда и дори толкова близко до спасението не успял да изрече друго освен „могъщ си ти, могъщ си ти.“ — Пълен напред! — изкомандувал той и почувствувал как изведнъж оловото от ръцете и краката му се утаило на морското дъно. — Оттук нататък е лесно!

* * *

Двамата лежали на пода на дървената къщичка и гледали в тавана. Последната отсечка, която им изглеждала тъй кратка, се оказала най-трудна.

Вратата зеела широко отворена, но Токен зървал по нещичко от морето само в отделни мигове, защото лежал така, че почти през цялото време гледката оставала закрита от корема му. Матс обаче съзерцавал водната шир и си мислел: „Виж го ти него, морето, как тихичко и спокойно се плиска сега, а само преди половин час бе готово да ни отнеме живота“.

— Дотук добре — проговорил Токен, след като се посъвзел от умората. — Засега отървахме кожата, ето обаче нова опасност: след някой и друг час ще пукна от глад!

Матс се разсмял, като погледнал баща си.

— А на теб май разсъдъкът ти се върна — заключил Токен, след като на свой ред го изгледал.

— Че аз не съм го губил нито за миг.

— А какви бяха онези глупости, дето ми ги дрънкаше насред морето? Мелодии, златни панталони и… знам ли още какво?

— Най-добре да ти разкажа всичко — решил Матс. — Но първо ми отговори на два въпроса.

— Слушам?

— Добре. Ако видиш нещо, което не ти се вярва, и се запиташ дали не сънуваш наяве, обещаваш ли, че няма да скочиш във водата, нито да направиш друга глупост?

— Повече в морето не влизам — отсякъл без колебание Токен. — Някой ден може да се окъпя във ваната, но и това няма да е скоро!

— А обещаваш ли да мълчиш като гроб за това, което ще ти покажа? Докато си жив!

— Обещавам — измърморил Токен и почувствувал, че очите му се затварят от умора след дългото плуване.

— Обещай като хората! А не с прозявка!

— Имаш мъжката ми дума.

— Гледай тогава — казал Матс, пъхнал ръка в джоба си и извадил една банкнота от десет крони.

Токен хвърлил бегъл поглед на парите.

— Десет крони? Затова ли не искаше да си свалиш панталоните? Заради някакви си десет крони! И за такова нещо да рискуваш живота си! Познавах навремето един фотограф, страшен скъперник — захапваше всяко петаче от страх да не е фалшиво, докато накрая счупи златната коронка на единия си зъб, получи възпаление и после…

— Бръкни ти сега.

Токен се попривдигнал и пъхнал ръка в джоба на Матс. Вътре нямало нищо.

— Слушай, стига вече… не се занасяй със стария си… — и онемял.

Бръкнал сам в джоба си, Матс държал в ръка поредната банкнота. Редакторът на рубриката „За дома, за семейството“ Торкел Нилсон, наричан от приятелите си Токен, зяпнал при вида на парите.

— Ловко, няма що — проговорил той след известно време. — Явно не ти липсват занимания, докато аз се бъхтя в редакцията! Откъде си научил този фокус?

Но отговор не последвал. Наместо това Матс мълчаливо започнал да вади банкноти от джоба си и сръчно и старателно да ги реди на купчинки.

Токен седял със зяпнала уста. Някое от джуджетата на Дядо Мраз спокойно можело да влезе през нея, да я затвори след себе си и да се плъзне надолу към стомаха му като по пързалка, без с това да го учуди ни най-малко.

— Нали ти обясних, докато плувахме — казал Матс накрая, — всичко е много просто: аз съм момчето със златните панталони. Собственият ми живот едва ли струва много, но тези панталони са безценни — те могат да променят живота на хиляди хора!

7

— Не, не ми го побира умът! — говорел Токен. — Със собствените си очи видях. И въпреки това не вярвам! Чуваш ли? Ти да не ме мислиш за някоя суеверна бабичка!

— Не, татко — отвърнал Матс.

— Да ми играеха пред очите бели мишки и хвъркати слончета или от някоя бутилка бира да ме гледаха педя-човечета с шапки и бастуни, същински копия на съдия-изпълнителя, бих… тогава бих… може би… Но това сега — не! Не! Не искам да повярвам!

— Добре, татко.

Токен и Матс водели този разговор в квартирата си в рибарското село към десет часа вечерта. Между тях стояла газена лампа с леко потрепващ пламък. Двамата току-що били изяли седем-осем сандвича и следователно отървали кожата за втори път през този ден.

Спасението дошло по здрач с една малка моторна лодка. До появата й Токен седял като зашеметен от всичко преживяно. Щом я зърнал обаче, той изведнъж се отърсил от шока и дошъл на себе си.

— Помощ! — разкрещял се той при приближаването на моторницата. — Помощ! Грози ни гладна смърт! Помощ! Не чувате ли, грози ни… Но ако на борда има жени, моля, по-надалеч — аз съм както майка ме е родила и току-виж някоя от тях припадне, а това не бих желал! Помощ! Помощ!

Моторницата се управлявала от някакво младо момче. Отначало то едва не се стреснало от нисичкия шишко, който подскачал като полудял по пода на дървената къщичка, по-късно обаче с мъка потискало смеха си — накрая не издържало и прихнало, но качило двамата корабокрушенци и ги откарало до рибарското село.

— Не искам да повярвам — повтарял Токен за кой ли път.

— Добре, татко.

— Ами ти, Матс? — снижил Токен глас. — Откъде мислиш, че се вземат тези пари?

— Представа нямам.

— Едно е ясно — подхванал Токен след кратко мълчание. — Бихме могли да си купим фантастична кола. Или знаеш ли какво? Дори самолет! Тогава ще вземем ума на всички от редакцията.

— Но ти не вярваш във всичко това.

— Остави ти тая работа. Вярвам — не вярвам — банкнотите си излизат от твоя джоб, няма да ме питат мен, я!

Двамата се умълчали. Матс съзерцавал пламъка на лампата. Отвън не долитали никакви шумове. Селото спяло като снажен старец, полегнал да дремне край брега. А някъде сред морската шир, в мрака, се издигал остров Вен със залива Бакафал, край който била заседнала „Лейди Нилсон“, полегнала на една страна след първото си плаване.

— Освен това ще устроим нечувано пиршество — продължил Токен. — С черен хайвер, шампанско, пушени филета, пача с червено цвекло, сто и петдесет пиленца…

— Ти забрави нещо. Собственик на панталоните съм аз — прекъснал го Матс.

— Знам, знам, но нима това има значение? Няколко хилядарки повече или по-малко са нищо за теб, нали?

— Няма да има кола, нито самолет, нито пък пиршество! — Матс отново се вторачил в пламъка на лампата. — Там, сред морето, аз вече ти казах какво ще правя с парите. За разлика от теб аз вярвам, че с тези панталони мога да променя света!

* * *

— Не зная откъде се вземат парите — разсъждавал Матс. — Не вярвам да идват от децата, които гладуват. Които никога не са виждали морето и никога не са порили водите му с платноходка като нас. Които са принудени да станат крадци и убийци, за да оцелеят. Които нямат нито бащи, нито покрив над главите си, а живеят като плъхове и умират под бомбите на възрастните. Не, парите не идват от такива деца. Но те трябва да стигнат именно до тях!

Токен дълго мълчал. От време на време поглеждал момчето си. И приглаждал оредялата си коса.

— Нещата, в които вярвам, се броят на пръсти — казал той най-сетне. — А от всичко най-малко вярвам на хората. Само ще се разочароваш. Те ще се сджафкат за парите ти като кучета за кокал. Повярвай ми, аз знам по-добре.

— Да, ти знаеш по-добре — отвърнал Матс, — защото си възрастен, а възрастните не са съвсем наред, отдавна разбрах това. Пък после се чудят ние на кого сме се метнали такива!

— Не ти прилича да държиш такъв език — казал Токен с глас, който трябвало да изразява възмущение.

— Ще ми помогнеш ли? — попитал Матс.

— В какво?

— В един опит. Да се погрижим за онези, които нямат никакви изгледи за по-добър живот. Всичко ще трябва да се върши тайно. Парите ще изпращаме контрабандно. Никой не бива да узнае откъде идват. Ще ми помогнеш ли?

— Звучи доста примамливо — казал Токен. — Стига да не прекараме остатъка от живота си зад решетките. — Замълчал и се покашлял. — И — продължил — да получавам нещо като… хм… заплата, нали разбираш, трябва да…

— Ще получаваш сто крони повече отколкото като редактор. Чисти сметки, добри приятели!

Матс не успял да сдържи смеха си, защото се сетил за продавача на велосипеди.

— Има и още нещо — продължил предпазливо Токен. — Нали знаеш, имам доста дългове. Тежат ми, ще ми е по-леко… да се отдам на новото си… хм… поприще на контрабандист, ако…

— Да уредим въпроса веднага — предложил Матс. — Казвай какво дължиш и към всяка купчинка слагай бележка за кого са парите.

— Сумата може би няма да е много малка — казал Токен, а Матс вече вадел банкноти от джоба си. — Така, да видим сега. Четири полици — една от двеста крони, останалите по петстотин, прави хиляда и седемстотин; знам, че ще ги отброиш вярно. После Готард Бергман от редакцията, дължа му шестстотин, а на стария Йепсон от коректорското отделение триста и петдесет, така. Да не забравим госпожа Свенсон, която чисти у дома — не съм й плащал от… чакай да помисля… май станаха вече цели две години… Да, да.

— Не си й плащал цели две години!

— Ами как да ти кажа… Тя самата не повдига въпрос. Пък и аз гледам да ме няма в къщи, когато идва. Но тя е толкова привързана към теб, че…

— Две години! Значи… Но това е направо възмутително, татко!

— Да, тя сигурно отдавна се е простила с мисълта да получи тези пари… Двайсет крони на седмица, значи… петдесет и две по двайсет… това прави…

— Хиляда и четирийсет крони. А за двете години: две хиляди и осемдесет. Но ние ще й дадем три хиляди!

— Ами че тя веднага ще зареже чистенето!

— Нататък.

— Добре, някои други дългове. На Першон Бакалина дължа някъде около деветстотин… така поне мисля. А като прибавим и някои сметки от кръчмите… нали разбираш, човек не винаги има пари в джоба…

— Започвам да разбирам.

— Тогава да пишем… Да, значи…

Малко след полунощ всички дългове на Токен били изчислени и описани. По целия под лежали купчинки банкноти с бележки отгоре.

Токен заспал веднага. Зад гърба си имал най-невероятния ден в своя живот, ден, за който може би някога, като момче, тайно мечтаел, но в който от дълги години вече не вярвал.

Матс дълго лежал буден. Гледал през пердето изгрева на слънцето — тънко и червено като портокалов резен. И прехвърлял през ума си всичко, което възнамерявал да направи.

Накрая се унесъл. Момчето със златните панталони заспало — присънило му се, че плува сред огромно море, гъмжащо от акули. Затова стиснало здраво възглавницата си. А под нея лежали панталоните.

Втора част

1

Достоверността на голяма част от събитията, за които разказах в първата част, успях да проверя лично.

Издирих продавача на велосипеди. Той отлично помнеше Матс и ми разказа куп неща за него, които аз, макар самият Матс да не ги бе споменал пред мен, опитах да вплета в разказа си за това какъв е бил той по онова време и как е разсъждавал. Продавачът на велосипеди си спомни и третоюлския понеделник. Позволи ми да прегледам старите му счетоводни книги. В тях открих разписката, за която стана дума в началото на книгата. Сумата „72“ бе задраскана и поправена на „82“.

В редакцията на „Сконес Дагблад“ научих много неща за Токен. Там се разказваха редица анекдоти за нисичкия шишкав редактор на рубриката „За дома, за семейството“, кой от кой по-смешни.

Но в един юлски ден — мненията си противоречаха само за годината — той изчезнал за известно време от редакцията. Един следобед изведнъж се почувствувал зле, прибрал се с такси у дома си, взел първо платена отпуска, а след това и безплатна. Когато по-късно се върнал на работа, бил вече друг човек — по-мълчалив, по-затворен. Случвало се дълго да стои край прозореца и да гледа навън, зареян сякаш в някакъв друг свят.

Успях да издиря и търговеца на яхти. Той веднага си спомни за Токен и Матс.

— И двамата не бяха наред — каза той. — Най-напред се запознах с момчето — то дойде с една чанта, пълна с банкноти от десет крони, и ми обясни, че години наред спестявали за яхта, то и баща му. Банкнотите бяха редовни, нищо лошо не искам да кажа, но все пак кой държи банкноти в чанта, вместо да ги внесе в банката. Момчето посочи без колебание една от яхтите, поиска обаче да се смени името й. Забравил съм как се казваше дотогава, но я прекръстихме на „Лейди Хансон“ ли беше, „Лейди Юхансон“ ли — не мога да ви кажа точно, тъй или иначе, някакво тъпо име. Наложи се да изпиша странното име и чак тогава потеглихме за рибарското село, където ни посрещна бащата на момчето — и той не по-малко чудат. Искаше да се откаже от покупката, ако не включа в цената моряшката си фуражка. Дадох му я, разбира се — разваля ли се такава сделка, но и до ден-днешен съжалявам, защото тя ми носеше късмет — оттогава търговията ми тръгна на зле. На следващия ден тия двамата щурчовци излезли в морето и разбира се, цамбурнали във водата, а яхтата се понесла сама през пролива, право към остров Вен. Нямаше сериозни щети, въпреки това момчето се обади на следния ден и попита колко пари ще искам, за да развалим сделката. Възвърнах си лодката, и то с печалба, но по-нататъшната й съдба не си спомням.

По-трудно се оказа да издиря чистачката госпожа Свенсон. Най-накрая успях да се срещна със сестра й. Тя ме осведоми, че госпожа Свенсон живее в Австралия и е омъжена за милионер.

— Да, да, всичко започна с тези три хиляди, които й изпрати господин Нилсон, редакторът. Сестра ми едва не се побърка от щастие и веднага замина за Испания. Трябваше да се върне на петнайсети август, но наместо това ми изпрати писмо. Ето, прочетете го сам.

„Скъпа Елза!

Бъди така добра и се обади у господин редактора да предадеш, че няма да мога да почистя у тях идния петък, защото току-що се омъжих и заминавам за Австралия. Много ги мисля как ще се оправят без мен и се чувствувам гузна пред тях, дано все пак намерят жена, която да поеме чистенето. Поздрави ги от мен и им благодари за парите. Казах ти вече, че се омъжих — много съм щастлива. Мъжът ми се казва Кен и новото ми фамилно име е Туидълует, само дето не мога да го произнасям. Не можеш да си представиш колко много общо има между него и моя Свенсон, лека му пръст. След смъртта му мислех, че такива като него вече не се срещат. Кен е моя възраст, на петдесет и една години, и малко самохвалко, също както Свенсон. Разправя, че имал седем хотела в Австралия, значи ме чака пране от сутрин до вечер, ако искам да има някакъв ред.

Поздрави всички, най-вече Матс!“

Следователно дотук успях да проверя разказа на Матс Нилсон. По-нататъшният ход на историята е неясен. Използувал съм най-вече сведенията, получени от самия Матс. Успях обаче да открия и данни, насочващи към някои от събитията. Преди всичко статии и съобщения във вестниците от онова време.

Те звучат съвсем безобидно и на пръв поглед по нищо не се отличават от стотици други съобщения от това време. При съпоставяне с разказа на младия швед обаче те потвърждават — почти във всички подробности, — че той е говорил за действителни събития.

2

Още на следващия ден, след като Матс разкрил пред Токен тайната на панталоните си, двамата се завърнали в Малмьо. В малкото двустайно жилище в предградията на Малмьо било организирано най-забележителното търговско предприятие на света. За кратко време и съвсем тайно тук се боравело със суми, надвишаващи целогодишния оборот дори на най-големи концерни. Точно колко милиона са излезли оттук, не би могъл да каже нито самият Матс, нито който и да е друг.

Двамата съдружници срещнали обаче и много трудности. Трябвало да се запази тайната. Съществували редица институции, които можели да проявят интерес с твърде неприятни последици към милионния оборот на предприятието — да речем данъчното управление, или още по-лошо: полицията.

На първо време трябвало да подсигурят някакви приходи за Токен — в противен случай всеки би се зачудил как той, който не винаги имал пари да плати традиционната си за предобедната почивка в редакцията чаша бира, изведнъж може да си позволи безплатна отпуска.

Двамата съдружници умували дълго по този въпрос. Накрая Токен сам предложил разрешение.

— Никога не съм те водил на хиподрума — казал той. — Да знаеш обаче, че само конните надбягвания могат да ни спасят. Във всяка серия участвуват, да речем, десет коня и един от тях трябва да спечели. Случва се мнозина да заложат на коня-победител, тогава печалбата е незначителна, но има и изненади — внезапно победител излиза някоя кранта, дето никой не й се е надявал. Тогава пада голямата пара̀!

— Какво, предлагаш да пилеем пари за залагания с надеждата да спечелим — възкликнал Матс. — Не, тая няма да я бъде!

— Няма да залагаме наслуки. Всеки път ще печелим. Защото ще залагаме на всички коне, които участвуват в серията. Разбираш ли сега?

— Но тогава ще имаме и загуби?

— Несъмнено. Аз обаче ще имам алиби, не можеш да отречеш. Освен това ще уедрим част от парите, без да обикаляме като луди града! Слушай сега! Залагането може да стане предварително в различните бюра, пръснати из града. Няма да пропуснем нито едно. Навсякъде ще заложим на три коня от дадена серия. Накрая ще сме заложили на всички коне. Никой не би повярвал, че е възможна подобна глупост. А като дойде неделята, ще отидем на хиподрума. Ще седнем сред журналистите на трибуната за представителите на печата. И аз ще започна да печеля. В първата серия, във втората. И така докрай. Която и кранта да спечели, винаги ще се намери човек, заложил на коня-победител: Торкел Нилсон, какво ще кажеш!

— И това ще обясни защо можеш да си позволиш безплатна отпуска — казал замислено Матс.

— Разбира се, в понеделник няма да има човек в редакцията, който да не знае. Торкел непрекъснато печелеше, ще си шушукат те. Имаше дяволски късмет. Гениално, нали?

* * *

В неделята Токен подсигурил алибито си. Матс станал свидетел на многобройните победи на баща си. За малко обаче всичко щяло да се провали и приключението да завърши безславно, преди още да е започнало. Опасността се появила с тъй наречения от възрастните „субективен фактор“ — в нашия случай Токен.

Нисичкият редактор на рубриката „За дома, за семейството“ имал отлично настроение, когато прекрачил пресцентъра, разположен в средата на трибуната. Кимал за поздрав във всички посоки, говорел като водопад и стоял необичайно изправен. Самочувствието му идвало от увереността, че скоро ще привлече всеобщото внимание и поне веднъж в живота си ще бъде забележителна личност.

След като известно време дрънкал колкото да се намира на приказки, той изведнъж се обявил за голям познавач на коне. Заявил, че веднага може да прецени всеки кон, макар от дълги години да не е показвал това си умение.

— Какво ще стане иначе с вас, момчета, дето от това хляба си вадите, къде можете вие да се мерите с истински познавач като мен — хвалел се той. — Затова залагам само веднъж на десет години — не искам да подливам вода на тъй наречените професионалисти, ни най-малко. Но когато залагам, не си играя на шикалки. Тъй че не се впрягайте, момчета, ако спечеля няколко бона. За мен това е нещо обичайно.

Репортерите, специалисти по конен спорт, вдигнали очи към Токен. След това се спогледали и се подсмихнали многозначително.

Времето било чудесно — и за зрителите, и за конете. Трибуните блестели, окичени от белите цветя на слънчобраните, знамената потрепвали едва-едва, а от високоговорителите гърмяла маршова музика.

Минало представянето на конете, гишетата започнали да приемат залози, а накрая прозвучал и гласът на съдията, който давал старт: „Лента долу!“

— М-да, ето го и победителя — казал Токен с висок и отчетлив глас.

— Кой е? — попитал някой.

— Ще видим — отвърнал загадъчно Токен, а вътрешно ликувал.

Журналистите се подсмихнали.

* * *

След четвъртата серия никой от тях вече не се подсмихвал. Всички наобиколили Токен, който гордо размахвал жетон за сто крони.

— Проста работа — хвалел се той. — Да, да, момчета, проста, обаче за мен. Защото моя милост вече цели четирийсет години се занимава с коне. Чак до Америка съм ходил за това.

— Че ти бил ли си в Америка? — попитал някой.

— М-да, легнат ли ти веднъж на сърцето бегачите, готов си вече на всичко. Тогава престават да те задоволяват нашенските хиподруми — че това тук хиподрум ли е, плюнка!

Матс хвърлил един поглед на баща си. Външно се засмял, но вътрешно почувствувал известно безпокойство.

— При последния победител залозите се връщат седемкратно умножени — обадил се един от репортерите. — Но ако Дългоскачащия Смит не беше загубил…

— Ясно беше, че ще загуби — отсякъл Токен. — Пролича си още при показната обиколка. Ти не забеляза ли?

— Е, то се знае — колебливо измънкал горкият човечец.

— Познах четири пъти подред — казал Токен. — Да видим дали няма да ми проработи късметът и при останалите шест серии.

За миг настъпило гробно мълчание. Токен бил заобиколен от осем-девет репортери. Всички те също залагали. И знаели, че такова нещо не се случва дори едно на хиляда.

— Слушай, Токен — предложил един от тях. — Заплатата си залагам, че няма да познаеш. Готов ли си да приемеш облога — моята заплата срещу твоята?

— А от какво ще живееш, като загубиш? — попитал с любопитство Токен. — Но какво съм се загрижил аз. Това си е твоя работа. Аз приемам облога!

— Няма да го приемеш — обадил се Матс толкова високо, че всички се извърнали да го погледнат.

Той осъзнал изведнъж, че нещата вземат сериозен обрат. Ако оставел Токен да спечели десет пъти подред, опасността репортерите да се озадачат била голяма тогава… тогава все някой би се досетил, че тази работа не е чиста. И алибито на Токен изведнъж би се превърнало в нож с две остриета.

— Ти не се бъркай, момчето ми — срязал го Токен, опиянен от моментното си величие.

— Няма да го приемеш — повторил Матс. — А ако не ме послушаш, ще се обадя в Стокхолм. Ти знаеш на кого. Ще разправя, че си започнал да залагаш на коне — няма нужда да ти казвам какво ще последва!

Да заплашва с майка си, не било спортсменско — Матс прибягнал до този непозволен удар само защото не виждал друг изход.

Токен завъртял очи, сетне сякаш бавно дошъл на себе си.

— Рискът е прекалено голям, момчето има право — казал той.

Очевидно проумял, че нещата вървят към лош край. При следващата серия загубил „доброволно“ за всеобщо удовлетворение на репортерите. След това спечелил при останалите пет серии и някой изчислил, че трябва да е сложил в джоба си едно пет-шест хиляди крони.

В понеделник някой в редакцията възкликнал:

— Ей, знаете ли, вчера на конните надбягвания Токен спечели при девет от общо десет серии. Дяволски късмет имаше. Нищо чудно, че може да си вземе безплатна отпуска.

3

Първите дни за Токен всичко се свеждало до „забавно приключение“. Едва по-късно той проумял, че се е заловил с нещо несравнимо по-важно от всички свои досегашни начинания. Започнал да осъзнава също, че за пръв път в живота си е съпричастен в нещо голямо и забележително, което ще излезе дори извън страниците на „Сконес Дагблад“.

Досадно му се струвало — не можел да отрече това и при най-добро желание — само дето бил принуден да мълчи. Така му се искало поне веднъж да се отпусне пред някого и да се похвали мъничко и едва след това щял да се почувствува напълно доволен от новия си живот и от участието си в тандема на най-изпечените световни контрабандисти на пари.

Другият велик контрабандист, Матс, гледал обаче с по-други очи на начинанието им. Макар да правел впечатление с детското си простодушие, за много неща Токен постъпвал като възрастен. Той не виждал нищо странно в това, че има деца, умиращи от глад, или народи, които взаимно се унищожават с бомби, или че няколко милиона момчета и момичета никога няма да порят вълните на морето с яхта, да въртят педалите на велосипед, или да имат покрив над главата си. „Какво да се прави, живот — въздишал Токен. — Открай време си е така“ Матс обаче с всеки изминат ден все по-малко проумявал несправедливостите в живота.

— Питам се само — споделил той веднъж с Токен, и то не за пръв път — какво да направим, та децата, на които помагаме, да не заприличат на възрастните.

— Че какво не ни харесваш на нас, възрастните? — попитал Токен.

— Въобразявате си, че сте нещо — отвърнал Матс. — Всеки възрастен се мисли за по-особен от другите. И дори когато с нищо не се отличава, пак опитва да блесне по някакъв начин.

— При дечурлигата да не би да не е така?

— Не е, при истинските не е така.

— Мисля, че грешиш — отвърнал Токен, — но стига празни приказки, продължавай да вадиш банкноти от джоба си, така ще знаем, че поне сме свършили нещо!

* * *

Друга трудност, с която се сблъскали Матс и Токен, било уедряването на банкнотите от десет крони. Всеки от тях решавал проблема по своему. Една сутрин тръгнали заедно — стискали под мишница чанти, претъпкани до горе с банкноти. Щом наближили центъра, Матс нахлупил перука с къдрици чак до раменете, затъкнал един дълъг фас зад ухото си и влязъл с подсвиркване в една от най-големите банки.

— Здрасти — поздравил той жената зад гишето. — Сахарски горещини днес, а?

— Особено пък с такава грива — подхвърлила тя.

— Виж я ти нея, вместо да си гледа по-живо работата, тя си вре гагата в хорските коси!

— Забранявам ви такъв непочтителен тон!

— Кротко, кротко — казал Матс, свалил фаса иззад ухото си и го помирисал. — Аз си гледам моята, всеки да си гледа своята работа. Моя милост работи към „Шведските металургични заводи“. При нас клиентът е цар. Никой гък няма да каже, ако се домъкне някоя плешива мадама, честна дума.

— Нямам време за губене! Какво желаете?

— По-спокойно, леличко. Шефът ме прати за по-едри мангизи срещу тези пари.

Матс отворил чантата и изсипал съдържанието й. Чиновничката леко ококорила очи при вида на купчината банкноти.

— Ти какво, не си ли виждала мангизи? Броени са. Ето бележката. Трийсет и две хиляди и шестстотин.

Жената се заела да брои банкнотите.

— Ум нямат, да поверят толкова… — промърморила тя.

— О, на много хора им имат доверие! Да не би на теб да ти нямат?

— Стига!

— Добре, добре. Не се впрягай. Не съм казал, че си плешива, нито пък нещо друго. Не, ние от „Шведските металургични заводи“ знаем как да се държим с клиентите. Ние сме хората на бъдещето.

— Хубаво бъдеще — въздъхнала жената и му подала пачката, а Матс проверил парите съвсем бавно и старателно.

— Чао! — подвикнал той на излизане.

* * *

Почти по същото време Токен влязъл в друга банка, издокаран с тъмен костюм и червен карамфил на ревера.

— Добро утро, госпожице — поздравил той любезно и се усмихнал на чиновничката, макар често да повтарял, че „по-неприятно нещо от ожълтени с яйца ризи и жените не познавал.“

— Добро утро — отвърнала чиновничката на поздрава му.

— Какъв лъчезарен ден — подхванал Токен. — При такова време просто ти иде да направиш нещо неразумно, нали? Да, да, скъпа ми госпожице, но не се бойте, нямам намерение да поискам ръката ви веднага. Като говоря за неразумност, имам предвид, че реших днес сам да вляза в ролята на куриер. Да ви се представя. Андершон, директор на „Шведските металургични заводи“. Да, да. Нося дребни пари, които искам да ми обмените в по-едри банкноти.

— Нищо по-лесно от това — откликнала чиновничката, петдесетгодишна жена, и се изчервила, защото Токен наклонил глава на една страна и й смигнал.

— Не бързайте толкова — казал той закачливо и изпразнил чантата пред гишето. — Отдалеч виждам, че имате пари, но ще ви стигнат ли? Точно двадесет и осем хиляди и двеста крони.

— О, да, разбира се — казала чиновничката.

След десет минути Токен се поклонил почтително и стиснал чанта под мишница, излязъл навън сред лятната горещина — лицето му аленеело почти като червения карамфил на ревера му.

* * *

Докато се предрешвали, бащата и синът се срещнали за малко.

— Само недей преиграва — посъветвал го Матс.

— Не се бой — отвърнал Токен. — На мен си ми е в кръвта, също както при Хамлет.

* * *

Токен влязъл в трета банка. С износен костюм и позапрашена черна мека шапка на главата, той се оглеждал притеснено, сякаш всеки миг очаквал да го нападнат в гръб. Мъкнел със себе си два овехтели куфара.

— Млади ми господине — прошепнал той с треперещ глас на чиновника и се надвесил напред през гишето, за да скъси разстоянието между него и себе си, — много обири стават сега през летните месеци, нали?

— Е? — казал чиновникът, без да знае какво да отговори.

Токен още повече снижил глас и думите му заглъхнали в тих шепот. Чиновникът учуден се навел напред, за да може да го чуе.

— Нося сега цялото си състояние. Много ме е страх. Държах парите под леглото. Спестявал съм ги цял живот. Разбирате ме, нали? Всичко може да се случи. Навъдили са се сега едни мошеници, на никого доверие да нямаш. — И насред изречението се втренчил в мъжа пред себе си. — На вас обаче мога да разчитам, нали — изпелтечил той.

— Разбира се — успокоил го младият мъж. — Разбира се.

— За миг ми се стори… гледахте ме тъй…

— Успокойте се само — казал младият мъж — Можете да разчитате на мен.

— Искам да заключа тези пари в сейф. Сигурни ли са вашите сейфове?

— Като гроб.

Токен изпъшкал:

— Гроб! Не мога да слушам тази дума!

— Исках да кажа, че предлагат пълна безопасност. Простете.

— Колко струва наемането на един сейф?

Младият човек погледнал към куфарите.

— Те… те… с пари ли са пълни?

— Разбира се. С банкноти от десет крони. Цял живот съм събирал банкноти от десет крони.

— Обикновен сейф струва само петнайсет крони, но за да се поберат всичките тези пари, ще са необходими най-малко пет-шест сейфа, защото обемът им не е голям.

— О, небеса, о, небеса, това не е по кесията ми. Означавало би… да… ужасни разходи.

— Бихме могли обаче да уедрим парите в банкноти от сто и хиляда крони.

— Сериозно ли ми предлагате да се разделя с десетачките си?

— Но нали стойността им няма да се промени! Поискате ли, сумата веднага може да ви се брои в банкноти от десет крони.

Токен се умълчал и изглеждал дълбоко замислен под широкополата си шапка. Барабанял нервно с пръсти по гишето.

— Като че ли нямам друг избор — казал той накрая. — Иначе ще ми излезе много скъпо.

— Сега ще уредя въпроса — казал младият чиновник. — Колко пари носите?

— Седемдесет и шест хиляди триста и седемдесет крони — прошепнал Токен.

— Като ги обърнем в банкноти от сто и хиляда крони, ще се съберат в един сейф. Съгласен ли сте?

Токен кимнал. Чиновникът изпразнил двата куфара и започнал да брои. Това му отнело доста време. След това приготвил седемдесет банкноти от хиляда крони и остатъка в банкноти от сто и десет.

— Готово — казал той. — Остава само да наемете сейф. Попълнете, моля, този формуляр.

— Колко казахте, че ще ми струва? — прошепнал Токен.

— Петнайсет крони.

— Каква скъпотия — измърморил Токен. — Това не ми е по кесията. Не смея да стоя повече тук. Всеки миг могат да оберат банката!

Нахвърлял нервно хилядарките и останалите банкноти в единия от изпразнените куфари, повдигнал три пъти черната си широкопола шапка и побързал да излезе.

— Смахнат народ, брей — въздъхнал младият банков чиновник и с отчаяно изражение на лицето се заел да разпределя на пачки банкнотите от десет крони.

4

В неделя, 21 юли, Матс и Токен приготвили първата пратка. Токен бил донесъл огромен кашон от редакцията и още в ранни зори Матс се заловил за работа, т.е. започнал да вади десетачки от джоба си. Токен броел парите и ги разделял на пачки.

Продължили тъй до късно вечерта. Матс чувствувал дясната си ръка изтръпнала. Монотонният глас на Токен отеквал в стаята като жуженето на земна пчела: седемдесет и три, седемдесет и четири, седемдесет и пет, седемдесет и шест, седемдесет и седем.

Към единайсет часа вечерта кашонът най-сетне се позапълнил.

— Колко станаха? — попитал Матс.

— 715 837 930 — казал Токен, — четирийсет, петдесет, не ме смущавай, ето че се обърках.

— Добре, че успяхме да обменим една голяма част в по-едри банкноти — казал Матс. — Доста подозрително би изглеждало да изпратим само банкноти от десет крони. Знаеш ли какво, татко? Ти сядай вече да натракаш писмото, останалите мога да ги преброя и аз. Кашонът почти се напълни.

Токен седнал пред пишещата машина.

— Не съм много по писмата — казал той. — Никога не знам откъде да започна.

— Това не е обикновено писмо — успокоил го Матс. — Измисли нещо. Скалъпи някаква трогателна история.

— „До многоуважавания Фонд за подпомагане на деца-сираци в чужбина“ — започнал Токен. — „Многоуважаван Фонд“, каква глупост — възкликнал той.

— Няма значение — отвърнал Матс. — Важното е от писмото да проличи на какво държим.

И Токен започнал да пише. Отначало доста бавно, а след това все по-бързо, докато накрая тъй се вживял в писмото, че забравил кое време е и къде се намира.

„Тези редове Ви изпраща човек с много години на гърба си. Цял живот съм се стремил да подсигуря старините си. А иначе сигурност никога не съм чувствувал, защото още с раждането си съм останал кръгъл сирак. Много съм се бъхтал в този живот, с много трудности ми се е налагало да се преборвам. Но с времето някак ми потръгна и станах заможен човек. Въпреки това нито за миг не ме е изоставял страхът, че отново могат да дойдат бедни и гладни времена. Затова години наред влагах част от състоянието си на сигурно място. Сега обаче чувствувам, че старостта иска вече своето и скоро ще удари часът, когато ще ида при дедите си или където ми е било писано, неведоми са пътищата господни, и докато още имам сили, искам да се разпоредя с парите си тъй, че те да носят радост и полза на хората. Народът в нашата страна не бедствува, но по света има и много мизерия. Вълнува ме най-вече участта на децата. Искам парите ми да отидат за деца, останали без родители. Такава е волята ми и нека Фондът я изпълни, защото в противен случай — жив или мъртъв — аз мога да поискам обратно парите си! Нека с парите от тази пратка (около 800 хил. крони) се построи училище за деца-сираци в Бара Неуда (на източното африканско крайбрежие — чувал съм, че народът там тъне в невъобразима мизерия). Децата могат да се обучават на нещо, което ще им е по сърце. Съкровеното ми желание обаче е да се подготвят за работа с деца и юноши и някой ден сами да поемат грижата за младото поколение. Предоставям на Фонда свободата да проектира училището както намери за добре, но държа в плановете да се предвиди и футболно игрище. Освен това настоявам да се заделят средства, с които поне веднъж годишно и най-малко за една седмица на децата да се подсигурява отдих край морето с риболов, ветроходство и каквито други развлечения им се приискат. Избрал съм и име на това училище — «Торкел Матсон» — в чест на един мой роднина, който веднъж ми услужи с двадесет и пет йоре — старият човек никога не забравя такава добрина. Нека Фондът най-съвестно управлява парите ми и тежко̀ на оногова, който дръзне да посегне на тях, за да се облагодетелствува лично — ще го изненадам в гръб, когато най-малко ме очаква, и ще му дам да се разбере!

P.S. Името ми искам да остане в тайна. Чуждо ми е всяко самохвалство“.

Токен въздъхнал. Последното било чиста лъжа, защото авторът на току-що завършеното писмо безспорно си падал малко самохвалко.

— Слушай сега — казал той и прочел писмото на глас. Когато свършил, попитал: — Хубаво, нали? Надявам се, точно както си го представяше?

Отговор обаче не последвал и Токен се извърнал. Матс седял с глава, обронена върху голямата маса на трапезарията. Дясната му ръка висяла встрани от тялото, а между палеца и показалеца се виждала банкнота.

Сънят бил съборил момчето със златните панталони. Токен приближил, внимателно издърпал банкнотата от ръката му и я сложил при останалите в препълнения догоре кашон. Вдигнал момчето и го пренесъл на леглото.

Вгледал се в изпитото му личице.

— Ех и ти, шефе — прошепнал той. — Уж щеше да работиш, а пък заспа. Малък си ми ти още. И въпреки това ми се струва, че ти си по-мъдрият от двама ни.

Съблякъл внимателно Матс, завил го в леглото и пъхнал под възглавницата му овехтелите кафяви панталони.

— Дано имаш право — помислил редакторът на рубриката „За дома, за семейството“ и непохватно погалил момчето си по бузата. — Дано имаш право и децата от училището „Торкел Матсон“ излязат по̀ стока от нас!

* * *

Токен сложил писмото най-отгоре в кашона, завързал го със здрава връв и отново седнал пред машината да попълни пощенската декларация. Получател: Фонд за подпомагане на деца-сираци в чужбина, Стокхолм. Подател: … Токен се замислил малко и написал: А. Андершон, Скатгренд 123, Малмьо. Съдържание: … Нисичкият шишкав редактор смръщил чело и бръчките му изпъкнали по-ясно от обикновено. Изведнъж лицето му просветнало. С голямо задоволство той написал: „Книжни пари.“

* * *

Тишина обгръщала цялото предградие. Токен внимателно открехнал прозореца и почувствувал полъха на приятната лятна нощ. Постоял малко така, с широко отворени ноздри като куче, което души въздуха. Предградието нямало собствено ухание дори през летните месеци, но с малко повече търпение след известно време можело да се долови дъхът на морето, невидимо прокраднал се през каменния град, за да достигне чак там, където допреди десет години хората спели в своите селски къщи и в лятната нощ по полето зреела реколтата.

Токен въздъхнал, съблякъл се и легнал, но не забравил да прегледа „Сконес Дагблад“. Запалил нощната лампа и малко поизтощен след дългия трудов ден, разтворил своя вестник.

Разгърнал първо рубриката „За дома, за семейството“, за да види как се списва в негово отсъствие. Прочел част от материалите и изругал тихичко, но цветисто. Ругатните от разстояние имат обаче още по-слабо въздействие, отколкото морският вятър на двайсет километра от брега; смисълът им се губи напълно, ако няма кой да ги чуе.

После прехвърлил комиксите и отгърнал да провери дали светът ще просъществува още известно време, или някой луд се кани да го взриви с атомни бомби. За момента обстановката изглеждала доста спокойна в това отношение и Токен продължил да прелиства вестника. Вниманието му се спряло на статия с тлъсто заглавие — след първите няколко реда тя събудила у него голям, все по-изострящ се интерес.

Вълна от дръзки кражби залива цялата страна

В последно време от различни краища на страната се съобщава за загадъчни и необясними кражби. Очевидно е, че обирите са дело на изключително нагъл и изпечен мошеник. Полицията не е успяла да открие досега никакви следи от злосторника.

Собственикът на верига от магазини за хранителни стоки Гунар Свенсон, всеобщо известен като „Хрансон“, един от най-големите богаташи в страната, загубил през нощта в сряда срещу четвъртък около осемдесет хиляди крони в по-дребни банкноти. „Хрансон“ обиколил с колата си своите дванадесет стокхолмски филиала и сам прибрал приходите за деня. Сумата, която общо ще да е възлизала на около шестстотин хиляди крони, оставил в „неразбиваемата“ си каса. „Хрансон“ се кълне, че е заключил касата. Според думите му той е единственият, който знае шифъра за отварянето й.

Въпреки това мистичният крадец успял да се промъкне във вилата, минал покрай „Хрансон“, който винаги спи в близост до касата с оръжие под възглавницата, отворил изключително сложната ключалка, оставил всички по-едри банкноти и задигнал дребните, заключил касата и се измъкнал по обратния път покрай „Хрансон“. Като се имат предвид неговите изявления, че се събужда „от шума на паяк, който плете мрежата си на петнайсет метра разстояние от него“, можем да си направим заключение, колко ловко е действувал злосторникът.

За вълна от подобни кражби през изтеклата седмица се съобщава и от други краища на страната. Крадецът преодолява най-сложни препятствия абсолютно безшумно и без да оставя каквито и да е следи. Той действува много прецизно и никога не ламти за едри пари, по които би могъл да бъде уличен много по-лесно. Странното е обаче, че не се интересува и от монети. Полицията е крайно заинтересувана да се свърже с лица, у които са възникнали евентуални подозрения във връзка с появата на неестествено много банкноти от десет крони. Обществеността се призовава към по-голяма бдителност.

След като прочел статията, Токен дълго време стискал вестника пред себе си.

— О, небеса, о, небеса — прошепнал той накрая. — Значи такава била работата!

5

Преди да заспи, Токен изрязал статията и я прибрал в портфейла си.

Последвала една ветровита и дъждовна седмица, но работата в малкото двустайно жилище вървяла с пълна па̀ра. Матс свикнал с ваденето на банкноти от джоба си, дясната му ръка се движела като машина, а Токен плюнчел пръсти и броел парите като най-опитен касиер.

Една трета от десетачките обръщали в по-едри банкноти. Токен се предрешвал по-често, отколкото кралете сменят ризите си. А нощем съчинявал нови писма, кое от кое по-налудничави и странни. Редовен поток от колети, пълни с пари, течал към Фонда за подпомагане на деца-сираци в чужбина.

Матс отбелязвал с кабарчета върху една голяма карта училищата, чието строителство предстояло в близко бъдеще — училища, учредени от Торкел Матсон в Бара Неуда, от господин и госпожа Нилсон край Касид-Абам в Алжир, от госпожа Свенсон в Югоизточна Индия, от Нилс Матсон в Минас Гераес в Бразилия и от Торк, Матс и Нилс в Северен Пакистан.

Фондът, който до този момент водел доста жалко съществуване, изведнъж процъфтял. Токен прочел на Матс съобщението на „Сконес Дагблад“ по повод получаването на първата им пратка.

Постъпило огромно дарение в касата на Фонда за подпомагане на деца-сираци в чужбина

Неимоверна сума е постъпила като дарение в касата на Фонда за подпомагане на деца-сираци в чужбина. Смята се, че парите, изпратени в най-обикновен кашон, са някъде над 800 000 крони. Те са предвидени за построяване на училище в Бара Неуда. Дарителят е пожелал името му да остане в тайна. Загадъчният благодетел е вероятно ексцентричен възрастен господин, ако се съди по съпроводителното писмо и по пощенската декларация, в която в графата „Съдържание“ напълно в съответствие с истината, но не без чувство за хумор, е попълнено: „Книжни пари“!

— Не без чувство за хумор — промърморил със задоволство Токен. — От мен можеше да излезе и писател!

* * *

Токен тайно започнал да следи вестниците, от което безпокойството му непрекъснато нараствало. „Дръзкият крадец“ вилнеел из цялата страна. Парите изчезвали по най-мистериозен начин и следи от злосторника никога нямало. Потърпевшите били винаги богаташи.

Мислите, които се въртели в главата на Токен, го карали да се облива в студена пот и да си представя как ще прекара остатъка от живота си зад решетките.

— Дали пък да не си позволим една малка ваканция? — обърнал се той един ден към Матс. — Полага ни се малко почивка. Само няколко дни.

— Майчице! — възкликнал Матс, който въобще не чул въпроса му. Толкова задълбочено разглеждал картата. — Ще са ни необходими няколко години, това е ясно.

— Няколко дни почивка — повторил Токен.

— По-нататък — отвърнал Матс.

— Аз на мястото на твоите панталони бих изпитвал необходимост от малко почивка — казал Токен. — Хайде да заминем за Смоланд. Един колега от редакцията има виличка там и е готов да ми я предостави.

— Да не би да те тревожи нещо? — попитал Матс и вдигнал поглед към баща си.

— Ами, не. Ще наемем кола и утре потегляме.

— Окей — съгласил се Матс. — Животът е пред нас.

— Дано е така — промърморил Токен.

* * *

Облачността се разкъсала в деня на заминаването им, равнината жълтеела пред погледа им чак до хоризонта, откъдето се издигал синият небесен свод — същински стъклен похлупак, под който тук-таме плували бели облачета.

„Какъв прекрасен ден за нас, най-големите престъпници на този свят“ — мислил си Токен.

Матс седял до него и се любувал на природните красоти. Той сякаш чувствувал какви мисли вълнуват баща му.

— Много странно — казал той.

— Кое?

— Това, че сме принудени да вършим всичко скришом. Как мислиш, какво ли би станало, ако разкриех тайната на панталоните си?

— Хората нямаше да ти повярват.

— Тогава защо е тази криеница?

— Не е толкова просто — отвърнал Токен. — Те нямаше да ти повярват, но щяха да ти попречат. Главата си залагам!

— Затова, че искам да помогна? Защо да ми пречат? В парламента, по телевизията, навсякъде устата ще ги заболи да приказват, че трябвало да помагаме на бедствуващите от развиващите се страни. Всички хора имали право на живот — набиват ни това в главите от първия учебен ден. А какво излиза — че са само празни приказки?

— Когато се стигне до дела, обикновено така излиза, да. Но разбери едно. Тези пари идват отнякъде. И главата си отрязвам, ако тези, които са ги загубили, не направят опит да си ги възвърнат!

— Стига сме говорили за пари — казал Матс след малко, — до гуша ми дойде вече.

Пред тях от равнината изникнали хълмовете на Смоланд, обрасли в тъмнозелени иглолистни гори. Карали двайсетина километра по изкачващото се нагоре шосе, после завили по един тесен път и след още час се озовали пред скромна селска къщурка.

— Тук ще се подслоним — казал Токен. — Далече от банките, полицията и другите сатанински институции. Ще печем наденица на скара, ще четем най-добрия вестник на този свят — „Сконес Дагблад“, и ще се къпем там долу в езерото. О, забравих, от къпането се отказвам. Вече не съм много по тази част!

6

Три дни подред Матс изпробвал въдицата си край брега на езерото. Ходел само по шорти, от което тялото му загоряло равномерно и луничките изчезнали.

Докато той ловял риба, Токен лежал в люлката, вързана под едно дърво, пиел бира, четял „Сконес Дагблад“ и напрягал мозъка си според обстоятелствата.

Вечер наклаждали огън и Токен разказвал невероятни приключения, измислени от игла до конец, и то така, че никой разумен човек не би му повярвал нито думица.

Следобеда на четвъртия ден от почивката им в Смоланд Матс яхнал колелото и се отправил към бакалницата да купи нещо за ядене и бира. Бръкнал както обикновено в джоба си и извадил една банкнота. Подал я на бакалина, без да я погледне, а той отворил шумно касата и му наброил ресто от 92 крони.

— Грешите — стъписал се Матс — Дадох ви банкнота от десет крони.

— В такъв случай това е най-голямата десетачка, която съм виждал някога — отвърнал бакалинът и размахал пред Матс банкнота от сто крони. — Ето я твоята десетачка.

* * *

— И по-рано не вярвах — нареждал Токен. — А това сега съвсем не е за вярване. Не им е чиста работата на твоите панталони, тъй да знаеш!

— Но това значи край на мъките по уедряването на банкнотите. Вместо десетачки панталоните ще бълват направо стотачки. Остава само здравата да се заловим за работа — заключил Матс.

— Започвам да се страхувам.

— От какво?

— Ще ти кажа. Досега с десетачките беше джебчийство, а това със стотачките е вече кражба на едро — пояснил Токен и с отвращение си представил паница вода, залък хляб и един зарешетен прозорец.

— И ти ги дрънкаш едни — казал Матс. — А замислял ли си се дали ми е лесно на мен да бъркам десетки хиляди пъти в джоба си заради тези банкноти от десет крони. Това си е чиста рационализация, убеден съм. Хитро измислено от панталоните.

— Значи според теб те могат и да мислят?

Двамата седели край огъня и Матс току-що бил демонстрирал новите възможности на панталоните си. Наоколо се издигала тъмната гора, отдалеч се обаждал кос, а отдолу, откъм бреговете на езерото, долитало тихото квакане на жабите.

— Трябва да приемем нещата такива, каквито са — отсякъл Матс. — Но вчера ти не довърши разказа си, продължавай сега.

— Докъде бях стигнал?

— Тъкмо беше тръгнал с лодката-русалка нагоре по Амазонка с онзи подозрителен тип зад гърба си.

— Да, да, разбира се — казал мрачно Токен. — Онази история беше по-страшна от тази, в която сме се забъркали сега. Може би. Защото на сегашната още не й знаем края. И тъй, гребях аз, целият окъпан в пот, но нали знаех, че дъждовният период може да започне всеки миг, а няма нищо по-лошо от дъждовните периоди освен… да, освен, да речем, доживотния затвор.

Токен се вторачил в огъня, но все пак продължил:

— Както вече казах, мъжът зад гърба ми изглеждаше крайно подозрителен — никога обаче не бих предположил, че може да се окаже чак такъв мръсник. Изведнъж, без каквото и да е предупреждение, той яката ме блъсна изотзад и аз се озовах във водата. Мръсникът му с мръсник се закикоти като обезумял, май наистина не беше с всичкия си, и профуча покрай мен с лодката като стрела. А аз останах във водите на Амазонка, заобиколен от трийсетина крокодила. В такъв случай има само едно спасение: да се престориш на умрял. Тогава вече не си интересен като стръв за крокодилите, ако разбираш какво искам да кажа. И тъй, отпуснах се аз неподвижно и оставих водите да ме повлекат към брега. Опитах се дори да пръсна около себе си лоша миризма — дано ги заблудя, че се нося по течението най-малко от няколко дни. За щастие, те се уловиха на тази въдица. Да, да, сам можеш да се увериш с очите си. Седя си аз здрав и читав пред теб и не ще и дума, че съм жив. Засега. Точно така, поне засега.

— Продължавай — подканил го Матс.

— Изпълзях на сушата — изтощен, прегладнял, но душата ми пееше — заявил мрачно Токен и продължил: — Едва ли имаше повече от петстотин километра до най-близкото село, следователно нямаше защо да си слагам камък на сърце. Тръгнах, без да губя никакво време. Няма да повярваш, обаче не бях извървял и седемдесет-осемдесет километра, когато се случи нещо ужасно. Изведнъж на пътя ми се изпречи гърмяща змия — черната мамба, най-отровната, хитра и хищна от всички змии — навила на кълбо опашката си насред пътечката и се гърчи в своя танц. Време за бягане нямаше, тя веднага ме клъвна и доволна се оттегли в джунглата. Срещу ухапване от мамба има само един цяр — уиски! За щастие носех половин бутилка, която бързо пресуших…

— Добре, а после? — попитал Матс.

— Уиски — замечтано прошепнал Токен. — Онова приятелче, дето ми даде ключовете от къщата, не каза ли, че…

Скочил пъргаво, сякаш наистина бил ухапан от гърмяща змия, и се втурнал към кухнята. Върнал се с бутилка и чаша.

— Трябва да пийна нещо — казал той с извинителен тон.

Налял си и опитал уискито. Седял дълго умълчан, като отпивал по малко от чашата. От време на време се заглеждал в огъня, а накрая гаврътнал една солидна глътка.

— Трябва да ти кажа нещо — обърнал се той към Матс.

— Какво?

— Струва ми се, че разбрах откъде идват парите.

* * *

Токен разгърнал пред Матс изрезките от вестниците. — Ето едно съобщение, на което попаднах преди няколко дни; мисля, че е доста красноречиво.

След загадъчно свиване, край на състава „Файф бед бойс“[1]

Предстои разтурването на известния поп-състав „Файф Бед Бойс“! Това е последният и най-шумен скандал в света на поп-музиката. Между членовете на състава, които през последните две години спечелиха милиони и външно винаги създаваха впечатление, че се разбират „братски“, се е стигнало до жестоко сбиване вчера сутринта. Тъмноокият барабанист Уили Бой (Андерш Окерлунд) е с два избити зъба, а Бени Бой (Роберт Беквал) с навехнато ходило заради ритника, който нанесъл на Кени Бой (Рагнар Густафсон). Джони Бой (Бертил Нилсон), любимецът на всички малолетни шведски момичета, е бил почти скалпиран от Хелоу Бой (Бу Р. Бергман), който лежи в болницата с леко мозъчно сътресение.

Импресариото на състава, Герт Бранд, който не е присъствувал на свиването, коментира: „Няма що, хитро са го измислили момчетата. Най-сетне оправдаха името си.“

Съмнително е обаче доколко зад това славно сбиване се крие само хитър номер с рекламни цели. Съставът свирел със специален договор в увеселителните паркове и получавал половината от всички приходи за деня. Обикновено момчетата отнасяли парите, предимно банкноти от десет крони, с чантите си направо в хотелската стая. Сведенията са, че в стаята е имало най-малко девет чанти, пълни догоре с пари. „Файф Бед Бойс“ живеят винаги заедно в една стая — нещо, което особено се харесва на почитателите им. Според единодушното им твърдение вечерта преди лягане те заключили стаята. Ключът от вътрешната страна на вратата не е бил докосван. Когато обаче на сутринта петимата, популярни музиканти отворили очи, всички чанти били празни!

Сбиването започнало, когато Кени Бой обвинил Джони Бой, че е спуснал парите през прозореца на някоя или няколко от своите многобройни почитателки. Почти невероятно е някой да се е вмъкнал в стаята през прозореца, тъй като тя се намира на деветия етаж.

Невъзможно е да се определи размерът на изчезналата сума. Никой от петимата кумири на младежта не е в състояние да назове точна цифра, но вероятно става дума за число с повечко нули.

Джони Бой (потърпевшият с оскубаната коса) заяви днес пред „Сконес Дагблад“: „Щастлив съм, че се отървах от тези четирима тъпаци. Отровиха ми живота през последните две години. Колкото до това, защо се нахвърлиха върху косата ми, обяснението е съвсем просто: и четиримата носят перуки! Само моята коса е «истинска».“

Беше, добавя нашият кореспондент!

— Жалко, че не съм бил там. Голяма тупаница трябва да е паднала — казал Матс.

— Но разбра ли какво става?

Матс не отговорил.

— И аз не разбирам — казал Токен след малко. — Едно обаче е ясно: загадъчният крадец са твоите панталони!

— Да не мислиш, че панталоните ми се разхождат нощем!

— Стига с твоите шеги, страх ме е — прекъснал го Токен. — Не мога да кажа как, но по някакъв начин тези крадени пари идват в твоя джоб.

— Само че ние сме изпратили вече милиони. А тук става дума за малки суми — замислено проговорил Матс.

— Така е — съгласил се Токен и допил уискито си, — питам се обаче на колко ли хора са изчезвали по една или няколко десетачки. Кой разумен човек ще хукне в полицията да се оплаква, че от портфейла му е изчезнала банкнота от десет крони — никой! Мислил съм аз за тази работа! Панталоните действуват много хитро. Тук десет крони, там десет крони и изведнъж някой удар — четирийсет, петдесет хиляди. Така ще да е. Именно затова ме плаши появата на банкноти от сто крони. Да, хич не ми харесва тази работа, ама хич!

— Защо?

— Защото сега през ръцете ни ще минават големи пари, огромни суми.

— Да не се опасяваш, че страната ще обеднее от това? Не разбирам страховете ти.

— Не, не от това се опасявам — отвърнал Токен като същински Шерлок Холмс. — Опасявам се, че големите пари ще започнат да текат от чужбина!

Матс не отговорил и се замислил. Изведнъж се разсмял.

— Този Джони Бой има четири спортни коли — казал той. — Четох в някакво списание. Но ето че с петата се размина. А на всичко отгоре загуби и перушината си, хи-хи.

— Хич не ми е до смях — измърморил мрачно Токен.

— Ако те е страх, татенце, и свириш отбой, твоя воля — казал Матс. — Насила няма да те задържам. Мога веднага да ти броя заплатата. Аз обаче нямам никакво намерение да се отказвам. Ще продължа все така, докато мога. Не ми се вярва да съборят училищата, за да си върнат парите. Всъщност какво по-справедливо от това чужденците също да дадат своя дял — и те да подпомогнат изграждането на един нов свят. Трябва само да измислим нова тактика за заблуда на противника. Важното е да не ни спипат. С мен ли си, татенце?

— С теб съм, къде ще ходя — въздъхнал Токен. — Дано поне ни сложат в една килия. Ако ни се размине само с толкова!

[1] Пет лоши момчета (англ.) — Б.пр. ↑

7

Целият ден преминал в главоблъскане над новата „тактика“. Токен лежал в люлката на дървото и наблюдавал облачетата, които ту изплували, ту изчезвали нанякъде. А неприемливите хрумвания в главата му също ту се скупчвали, ту се разсейвали.

Матс седял направо на земята и разсъждавал по своему. Край него жужало шведското лято с хилядите си гласове: на кошерни и земни пчели, на скакалци и птички. Той обаче бил далеч от това спокойно кътче, зареян в мисли за чудатия и смахнат свят, в който възрастните успяват да свършат по някоя глупост на всяко кокошо примигване.

— Долу възрастните — провикнал се Матс.

— А? — стреснал се Токен.

— С тези панталони бих могъл да стана президент на целия свят и да оправя много неща!

— Началото е винаги едно и също — казал Токен. — Появява се някой, който иска да оправи нещата, и отново се стига до война и мизерия. Ти май също си на път да станеш като възрастните, а?

— Не ме разбра правилно — отвърнал Матс.

Дълго седели смълчани и обмисляли новата си „тактика“.

— Мъчна работа — подхванал Токен. — Рискът с изпращането на колетите стана прекалено голям. Нашата полиция трябва да е неимоверно тъпа, за да не разбере най-сетне, че не може да няма връзка между парите, които валят във Фонда, и мистериозно изчезващите банкноти. Ще трябва да се ориентираме към партизанска тактика!

— Какво искаш да кажеш?

— Вече ще имаме наготово едри банкноти, нали? Можем да изпращаме парите в обикновени, големи пликове. Те положително ще събират по сто банкноти. А сто плика са вече един милион. Само че няма да ги изпращаме от едно място, а ще обикаляме страната. Да, това е начинът, най-сигурният начин — ще кръстосваме страната надлъж и нашир и ще пускаме писмата в различни селища. Здравата ще се изпотят, ако искат да ни открият.

— Хм, не е много глупаво — признал Матс.

— Сече ми пипето на мен — казал самодоволно Токен. — Навремето направих революционно откритие, тъй нареченото копче за ергени. Да не ме беше изпреварил друг, днес щях да съм милионер. Но знаеш ли какво? Дойде ми още една идея. Така и така ще обикаляме страната заради пликовете, защо да не изпращаме част от парите и с пощенски записи. Не по много наведнъж, само по няколко хиляди. В графата „Подател“ ще пишем: Нилсонови, Юхансонови, Андершонови, Хансонови — все различни имена. Един вид като фалшива диря, какво ще кажеш? Така ще помислят, че въодушевени от съобщенията из вестниците за големите дарения, получени от Фонда, някои семейства са се запалили и те да дадат пари в полза на децата-сираци. Как ти се струва?

— Добре — казал Матс.

— Не добре, а направо гениално — извикал Токен. — Остава само да купим пликове и да запретваме ръкави. Колко ще са ни необходими?

— Хиляда — предложил Матс.

— Хиляда!

— Ще рече десет милиона като начало — продължил Матс, загледан в един скакалец, който търкал задните си крачка, сякаш се готвел за грандиозен симфоничен концерт.

— Десет милиона — въздъхнал Токен и се надигнал от люлката. — О, небеса, о, небеса! Как ли ще свърши всичко това!

— Да не забравиш марки — подсетил го Матс. — И да не купиш всички пликове на едно място — няма да искаш повече от сто наведнъж. Тръгвай сега, а аз започвам да трупам стотачките на купчинки.

* * *

Цели два дни Матс трупал купчинки от банкноти по сто крони. Токен ги броел, надписвал адресите и навлажнявал марките с език, тъй че накрая всичко в устата му имало вкус на лепило. Решили да разпращат пликовете до различни благотворителни организации, не само до Фонда за подпомагане на деца-сираци в чужбина, а и до „Спасете децата“, „Червения кръст“ и други.

Наближавал вече краят на юли, когато двамата се отправили на своята дълга „партизанска“ обиколка. За две седмици пропътували почти десет хиляди километра надлъж и нашир из цялата страна. За това време пуснали няколко хиляди писма, може да се предполага, че общата сума на изпратените в тях пари е възлизала на около трийсет и пет милиона крони.

Гениалното хрумване на Токен да изпращат пари направо с пощенски записи от името на „Нилсонови от Алингсос“ или „Хансонови от Борленге“ или „Йонсонови от Кнеруп“ се оказало отлично средство за заблуда.

Вестниците, които по-рано се надпреварвали да пишат за огромните дарения, насочили вниманието си към внезапната вълна от милосърдие, която заляла всички Нилсонови, Свенсонови, Андершонови, Хансонови, Петершонови и Першонови.

„Сред нашия народ се е пробудил неимоверен интерес към проблемите на развиващите се страни“, писал един вестник. „Явлението е още по-похвално, защото семейства с една и съща фамилия са обединили усилията си и сега жертвуват мило и драго, за да си извоюват името на най-щедра фамилия в нашата страна. Засега водят Нилсонови, следвани по петите от Хансонови и Свенсонови, но Першонови и Петершонови също имат добри шансове.“

Вестниците започнали да печатат класации на първите десет сред най-щедрите дарители и след няколко седмици надпреварата станала толкова интересна и завладяваща, че от всички краища на страната започнали да валят по-големи и по-малки пожертвования.

— Скоро ще можем да приключим цялата акция — отбелязал със задоволство Токен. — Аз бях този, който каза: Гениално! Само че мътните ги взели! Трябва да се погрижим Нилсонови да спечелят. В Маркарюд аз лично ще внеса десет хиляди от името на Нилсонови. Хайде по-живо вади парите! Имаме само двайсет хиляди преднина пред Свенсонови!

* * *

Една късна вечер към средата на август баща и син седели в стаята си в едно бяло мотелче недалеч от Стокхолм и всеки четял своя вестник.

— Тук пише — казал Матс и се усмихнал на себе си, — че навред по света като гъби никнат училища, финансирани с шведски волни пожертвования. Подчертава се, че всичко е дело на обикновените хора. Споменава се освен това, че чувствително увеличената помощ от наша страна е привлякла вниманието на ООН и че редица страни също са увеличили бюджета си за подпомагане на третия свят, особено Дания, която държи в нищо — дори във футбола — да не е по-назад от нас. Пише още, че културният елит… какво е това?

— Кое?

Токен бил напълно погълнат от собственото си четиво.

— Културен елит.

— Културен елит? Ами, той включва… той включва… такива като мен например. Хора, които са загрижени и за другите. Които измислят разни неща. Да, в този смисъл. Хора с будна съвест и тям подобни.

— Тук пише, че постоянните атаки на културния елит в печата, по телевизията и радиото най-сетне са дали резултат. Съвестта на хората се била пробудила, тъй пише тук.

— Много интересно — промърморил Токен. — Културният елит винаги е дрънкал глупости, но слушай сега пък аз да ти прочета! Скоро вече ще ни спипат! Само три кратки съобщения. Но и те са достатъчни, предостатъчни, момчето ми!

Странни произшествия във валутните отдели

Много от нашите най-големи банки съобщават за странни произшествия. Чиновници, често пъти хора на възраст и с голям опит в банковото дело, подават оставка и преминават на друга работа. При напускането си дават крайно мъгляви и незадоволителни обяснения. Повечето твърдят, че страдат от преумора, имат проблеми със зрението или пък психически оплаквания. Привиждало им се как цели пачки чуждестранна валута се обменят от само себе си в шведски крони, макар че сметките винаги излизали ажур. Известен банков чиновник от Стокхолм, който току-що е преминал на работа към индустриалния бранш, заявява: „Работата във валутните отдели е твърде напрегната. Последните седмици бяха истински ад. Случвало ми се е да преброя 130 000 лири стерлинги, а само час по-късно, при затваряне на банката, да установя, че сумата възлиза на 80 000 лири стерлинги и дефицит в сметките няма. Тъй като подобни неща се случваха без преувеличение всеки ден, за мен има едно-единствено естествено обяснение на този феномен: преумора“.

— А ето — продължил Токен — и другото съобщение. То оправдава всичките ми предположения!

Вълна от големи кражби в САЩ, Англия и Франция

Силна международна мафия върлува в момента в почти целия свят. Откраднатите суми възлизат на около 40 милиона шведски крони. Потърпевшите са изключително знаменитости и големи богаташи. Въпреки съвместните усилия на Интерпол, ФБР[1] и Скотланд Ярд, досега не е арестуван никой от тази мафия. Сред жертвите можем да споменем филмовите звезди Едгар Хед и Лора Бекмор, френския плейбой Минисент Фрей и най-големия синдикален шеф в Щатите Алан Уолис.

— А ето и третото съобщение!

Огромните дарения — недекларирани суми, подлежащи на данъчно облагане?

Шведската полиция проявява все по-голям интерес към огромните дарения, които преди месец направо заляха Фонда за подпомагане на деца-сираци в чужбина. Стиловият анализ на отделните писма доведе до сензационното разкритие, че те са съчинявани от един и същ автор, който няма особено богат речник. Това значително облекчава работата на криминалната полиция…

— Ново двайсет! — възкликнал Токен. — По дяволите, какво искат да кажат с това…

— Чети по-нататък — подканил го Матс.

Затвърждава се убеждението, че парите са изпратени от някой нечестен данъкоплатец, който по този начин иска да облекчи съвестта си. Ако наистина е така, благородните му намерения едва ли ще му бъдат от полза: парите принадлежат на държавата и законът си е закон. Фондът е назначил юрист, който да бди над интересите му. Полицията не разполага още с никакви улики срещу анонимния дарител, но неговият начин на изразяване ще улесни издирването — няма да мине много време и той ще бъде изправен да отговаря пред данъчните власти!

— Каква излиза тя, че отсега нататък до края на живота си ще трябва да си затварям устата — измърморил мрачно Токен. — А и каква обида — да пишат, че нямам… как беше? „Особено богат речник“, хм! Що не вземат да се…

Токен хвърлил поглед към момчето си. То било вдигнало юмруци.

— Има да почакат, преди да ни хванат — заканил се Матс. — Играта още не е загубена.

— Поне засега — добавил Токен, измъчван от мрачни предчувствия.

[1] Федерално бюро за разследване — полицията в САЩ. — Б.пр. ↑

Трета част

1

Преди да продължа и завърша този разказ за момчето със златните панталони и неговата участ, искам да изложа някои от мислите, които Матс Нилсон сподели с мен онази нощ в Париж.

Дълго след като той завърши разказа си, двамата седяхме умълчани, а над Париж бавно се зазоряваше.

— Правилно постъпих тогава — подхвана по едно време Матс. — Защото исках нещо, в което вярвах. Но Токен, баща ми, също имаше право, като твърдеше: не си въобразявай, че някой ще остави току-така да му вземат парите. Пък ако ще и милиони да има, човекът е по-лош и от звяр. Това е нещо, което никога няма да преодолеем, тъй казваше Токен.

И имаше право — продължи Матс. — А аз се заблуждавах в още нещо. Въобразявах си, че със златните си панталони мога да променя целия свят. Всъщност нямах представа какъв е той. Да промениш света, означава да промениш хората. А това не се постига с пари. Възможно е да подобриш живота на хората, което също не е без значение, но тях самите не би могъл да промениш с пари.

Щастлив съм все пак, че навремето не подозирах всичко това. Щастлив съм заради някогашната си вяра, че светът може да се промени, а хората — да се извисят до образа, който градим за тях в мечтите си.

Ако обаче — продължи Матс и снижи глас, сякаш се боеше някой да не ни подслушва — знаех това, което знам сега, щях да искам от Токен да настоява в писмата си у децата от нашите училища да се изгражда преди всичко представа за истинската същност на човека. Бих желал те да видят хората в истинската им светлина, такива, каквито са: безогледни, себични, нечестни, лицемерни, но понякога и добри или най-малкото доброжелателни, снизходителни, жертвоготовни, ти сам знаеш.

Децата би трябвало да разберат, че някои хора убиват други, унищожават с бомби села и градове, изтрепват цели народи в името на някакви глупави идеи или за да могат някои, които и без това не са зле, да си подсигурят още по-охолен живот. Те би трябвало обаче да знаят, че има и други хора, които градят и се борят да спрат насилието, убийствата, войните. А накрая би трябвало да им се каже и колко лесно добрите могат да станат лоши и лошите — добри. Защото аз съм убеден, че няма по-добри и по-лоши. Всички са в крайна сметка хора. Затова е важно всеки да познава същността на хората, тъй че в каквито и превъплъщения да му се явява човекът, винаги да може да го познае.

Във всеки възрастен човек се спотайва дете. Повдига се на пръсти и попоглежда през очите му. И това, което вижда, го плаши, но си мълчи: нали има закрилата на възрастния. А аз искам да го накараме да говори, поне понякога.

Матс Нилсон замълча. Погледна ме почти свенливо. После се усмихна.

— Тук в Париж също има приют за деца-сирачета — каза той. — Приютът на Свенсонови. Отбивам се понякога там и се любувам на децата. Сред тях има едно дребно, пълничко хлапе, голям алармаджия и бърборко, дребничко, пълно и русокосо момченце. Всеки път, когато изляза от приюта на улицата, прихвам в смях. Винаги така съм си представял Токен като дете.

2

Дните между 15-ти август и 1-ви септември се превърнали в период на голямо изпитание за шведските банки и за шведската полиция. През това време във всички валутни отдели из цялата страна царяла почти непрекъснато пълна неразбория. Огромни суми чуждестранна валута се появявали пред очите на банковите чиновници, за да се обменят в следващите минути — сякаш от само себе си — в шведски крони. Първоначално се смятало, че става дума за неколцина преуморени чиновници, но когато странната болест започнала да се проявява във всички банки, било потърсено съдействието на полицията.

Стигнало се дотам, че към банковите чиновници от валутните отдели били прикрепени полицейски инспектори с вече побелели коси. Те стоели до чиновниците и със собствените си ококорени очи наблюдавали как огромни пачки чуждестранна валута внезапно изчезват, а на тяхно място се появяват спретнатите купчинки шведски банкноти.

Печатът и телевизията вдигнали отначало голям шум около странните произшествия, но не след дълго всички свързани с тях съобщения били засекретени. Полицията подозирала, че е изправена пред нов, рафиниран метод за контрабандиране на валута, и за изясняването на случая били привлечени специалисти от цял свят.

По същото време ставали и странни обири навсякъде, където имало повечко пари. Интерпол, ФБР и Скотланд Ярд обособили нови отдели за разследване на тези кражби, но нито един от тях не успял да издири някакви следи. Стотина полицейски инспектори от цял свят излезли преждевременно в пенсия и посветили остатъка от живота си на главоблъскане над въпроса, кой е „Човекът без отпечатъци“, всеобщото прозвище на мистериозния крадец.

Той бил безуспешно преследван от хиляди детективи, които изгризали ноктите си до кръв, преди да проумеят безполезността на всички издирвания и да се преквалифицират като данъчни агенти или посредници при продажбата на коли.

По същото време фондовете за подпомагане на развиващите се страни получавали милионни постъпления, особено в Швеция, където се стигнало до разрастване на организациите и увеличаване броя на щатните им служители. В крак с притока на средства нараствали и заплатите и изведнъж изненадващо много хора започнали да проявяват интерес към проблемите на развиващите се страни и да се прехвърлят на работа в този сектор.

В парламента се изразявало безпокойство, че курсът на кроната ще падне, след като от страната изтича толкова много шведска валута. Мнозина настоявали, разбира се, тайно, за спиране на помощта за третия свят и също така тайно обвинявали шведския народ в „безразсъден идеализъм“.

Може би се учудвате, че всички тези събития не са предизвикали навремето подобаващата сензация, но в един свят на кървави революции, сватби на принцеси, войни, полети до Луната и световни първенства по футбол те изглеждали съвсем незначителни, пък и нямало някоя умна глава, която да направи логическата връзка между отделните „дребни произшествия“.

* * *

И така, Матс и Токен продължавали да работят с пълна пара. Те кръстосвали страната надлъж и нашир, пускали своите писма и се борели за честта на Нилсонови, Свенсонови, Хансонови, Андершонови, Юхансонови, Петершонови и всички други фамилии. Токен проследявал събитията по света от страниците на „Сконес Дагблад“. Грижливо изрязвал съобщенията и постепенно — за пръв път откак се помнел — портфейлът му започнал да се издува.

В Гьотеборг Токен попаднал на поредното съобщение.

— Ей, слушай — обърнал се той към Матс. — Предстои откриването на училището „Торкел Матсон“ в Бара Неуда. Пишат, че сградата била издигната за рекордно кратък срок. Тя ще приюти седемдесет сирачета. Тържествената церемония ще се състои този петък.

— Седемдесет ли, не е много — измърморил Матс.

— Заминаваме, а?

— За Бара Неуда? Че това са десетки хиляди километри.

— По дяволите, нали това е нашето училище! За всичката работа не ни ли се полага малко удоволствие, а? Ако вземем самолета, ще загубим най-много два дни.

— Добре — колебливо се съгласил Матс. — Щом ти казваш, нали си бил в Африка.

— Това беше отдавна — побързал да се застрахова Токен. — Много неща съм забравил. А сега да се стягаме. Ще трябва набързо да се екипираме с бели плантаторски шапки и предпазни мрежи срещу москити.

* * *

Същата вечер двамата съдружници отлетели за Копенхаген, а оттам за Кайро.

Кайро ги посрещнал с четирийсет градуса на сянка и Токен и Матс веднага нахлупили плантаторските си шапки. Токен освен това забулил лицето си с мрежата срещу москити. Твърдял, че го е страх от ухапването на мухата цеце, която разнася сънната болест.

Големият град кипял от живот, но като че ли никой от жителите му не знаел къде се намира Бара Неуда. Най-малкото нямало въздушна линия до там.

— Мога обаче — предложил чиновникът, с когото разговаряли — да ви запозная с един мой братовчед, който прави полети из цяла Африка. Ако той не може да ви оправи, никой друг не е в състояние да ви помогне.

— Добре — съгласил се Токен. — Води ни тогава при твоя всемогъщ Фараон.

— Кого имате предвид? — попитал мъжът.

— Един от юначагите, които построили пирамидите — отвърнал Токен.

— Тъй значи — казал чиновникът. — Братовчед ми се казва Хамад и не е строил никакви пирамиди, затова пък умее да лети. Ще ме последвате ли, дебели ми господине и млади момко?

В околностите на Кайро, на една малка, пожълтяла от слънцето поляна Матс и Токен се запознали с Хамад. Нисичък, мургав мъж, който не спирал да се смее и говорел доста завалено английски.

— Торкел Нилсон от шведския вестник „Сконес Дагблад“ — представил се Токен. — Бързаме за една много важна церемония в Бара Неуда.

— Бара Неуда ли — възкликнал Хамад и се разсмял. — Проклета дупка. Да, да, всички, които искат летят за там, не ще питане, луди, но аз возя всичко: маймуни, луди, да, да. Струва двеста долара — и на маймунска, и на луда глава.

— Момчето не може ли да се вози с половин билет? — попитал Токен, като посочил Матс.

— Може, може — казал Хамад и се разсмял. — Той много беден. Аз отдалеч вижда. Вехти панталони. Да, да, аз има око за хора!

— Да тръгваме тогава — подканил Токен.

Влезли в един малък хангар. Вътре видели доста поочукания двумоторен самолет.

— Ето, господа — казал Хамад. — Този самолет носи име „Синята светкавица“ и досега падал три пъти. Но продължава да лети. Качвайте се, моля.

— Ох, не знам — измънкал Матс колебливо. — Не ми вдъхва много доверие… А ме чака още много работа.

— Глупости — прекъснал го Токен. — Със самолет е по-сигурно, отколкото с влак. Хайде, качвай се.

Двамата се качили. На Матс му направило впечатление, че Хамад се запътил към витлата. Повъртял се около тях петнайсетина минути, после заредил резервоарите, покатерил се в пилотската кабина, свалил очилата от челото си и отворил стартовата клапа на двигателя. В продължение на десет минути самолетът не помръднал, а само бръмчал вътре в хангара. Хамад се извърнал назад.

— Да, да — казал той. — Да видим дали ще тръгне.

Разсмял се като на особено сполучлива шега, пуснал изведнъж двигателите да работят с пълна мощност и преди Матс и Токен да осъзнаят какво става, „Синята светкавица“ изскочила от хангара и се понесла напред през поляната.

— Ха-ха-ха — разсмял се Хамад. — Излязохме! А сега нагоре! Ха-ха-ха!

И самолетът бавно се издигнал. Прелетял над Кайро и като описал широка дъга, насочил носа си на юг. Пътуването към Бара Неуда започнало.

* * *

Това била първата среща на Матс с Африка. Оказало се, че тя никак не отговаря на представите, които си бил изградил от многобройните разкази на Токен за безкрайни зелени джунгли или кафяви савани със заснежени върхове на хоризонта.

Наместо това под тях се простирал черен пейзаж, рядко разнообразяван от малки зелени оазиси. На изток се мержелеела бледата жълтокафеникава ивица на крайбрежието. Летели на много малка височина, над села и градчета, стопански сгради и хамбари и изведнъж под тях отново се ширвала черната пустош, пропъстрена от много малко зеленина.

— Да, да — обадил се Хамад. — Четири часа. Приблизително. Ако изобщо стигнем, да, да.

И отново се разсмял.

— На този май нещо му хлопа — казал Токен на шведски. — Слушайте, Хамад, не можете ли да летите малко по-нависоко, ами че ние направо бръснем върховете на дърветата.

— Разбирате ли, многоуважаеми шишкави господине, нависоко лошо. Тогава: Бууум — прааас! А ниско само: Бум-бум-бум-бум-бум, е? Ха-ха-ха!

— Очевидно от малко се развеселява. Само пръст да му покажеш, и ще умре от смях — измърморил Токен. — Многоуважаеми шишкави господине, ще му кажа аз на него!

Дълго време никой от тримата не проговорил. Изведнъж единият мотор млъкнал. Самолетът закриволичил и бавно започнал да губи височина.

— Ще поемете ли кормилния лост, многоуважаеми шишкави господине? — попитал Хамад. — Аз веднага ще се погрижа за бум-бум-бум-бум-бум. Ха-ха-ха!

— Ка… какво иска да каже? — уплашил се Токен.

— Дръж лоста — пояснил притеснено Матс.

Токен хванал лоста и го стиснал с всички сили. Хамад отворил люлка и почти изпълзял върху крилото. Така успял да стовари три ритника върху капака на двигателя. На третия път моторът отново забоботил.

— Няма страшно — успокоил ги Хамад, след като отново заел мястото си. — Много по-лошо, когато се откачат витла.

— Да се откачат витлата! — ужасил се Токен.

— Да. Но не се бойте, многоуважаеми шишкави господине, аз завързал витлата с дебело въже. Сигурно издържат, да, да.

— Слушайте сега пък вие, многоуважаеми кльощави господине — не издържал Токен. — И вие имате дебелоочието да искате по двеста долара за един такъв… такъв самоубийствен полет?!

— Ой-ой-ой — разсмял се Хамад. — На вас глава за нещо служи, а? Ако ние: Бууум — прааас! И със, и без двеста долара, все тя, а? Мислите мене мошеник?

— Да, точно така!

— Добре. При следващо спиране мотора всеки ритник струва петдесет долара. Иначе Хамад отказва рита. Разбрано?

— Разбрано — казал Токен едва чуто и си помислил, че това, дето го пишело някъде за по-голямата сигурност на самолетите в сравнение с влаковете, е чиста лъжа.

3

— Това под нас е Бара Неуда — казал Хамад. — Сега аз ще изключа двата мотора, защото съм пестелив човек. И „Синята светкавица“, мойта птица, ще се приземи със своите яки криле. Завързал съм ги със стоманена тел, да, да.

— О, небеса, о, небеса — прошепнал Токен и замижал.

Матс погледнал надолу. Бара Неуда се оказало малко село — петнайсетина-двайсетина къщи, изложени на най-големия пек сред голото поле. На стотина метра от селото се виждала мръснокафява река.

Завързаните криле изпукали, но не поддали и „Синята светкавица“ се приземила съвсем безшумно и плавно върху пясъчните дюни край селото. Токен продължавал да мижи. Матс го сръчкал.

— Пристигнахме, татко.

— Точно така — потвърдил и Хамад. — Ой, ой, ой — какви знамена, какви чудесии!

Слезли от самолета и се запътили към селото. То като че ли цялото пърхало от толкова много знамена. Край голяма, ослепително бяла сграда се издигали двадесетина пилона с шведски знамена, развявани нависоко от слабия ветрец.

— Много странно знаме — казал Хамад. — Какво ли ще е?

— Слушайте, многоуважаеми кльощави господине — докачил се Токен, който постепенно идвал на себе си. — Това е знамето на моята родина. Свали шапка, Матс!

— Хайде без глупости.

— Шведското знаме — изпъчил се гордо Токен и свалил плантаторската си шапка. Почувствувал обаче палещите лъчи на слънцето върху голото си теме и се принудил отново да я нахлупи.

— От коя страна? — все още не разбирал Хамад.

— Швеция! Никога ли не си чувал.

— Не.

— Най-богатата страна на света. С най-старата демокрация. С най-стария крал. Шведското високо качество и греховност са световноизвестни. Ние сме по-цивилизовани от всички други народи.

Токен се повдигнал на пръсти и напрегнал паметта си — дано се сети още нещо.

— Виж ти — казал Хамад със задоволство. — Ами че вий страшна работа. Екстра категория — петдесет долара отгоре, така де. Това за вас нищо, нали?

— Слушайте, многоуважаеми… — кипнал Токен.

— Аааа — прекъснал го Хамад, — бива ли тъй, разпри пред това знатно знаме, не, не, не, не бива!

* * *

Бялата сграда насред селото очевидно била училището. Около двора му се издигала почти двуметрова ограда от стоманена мрежа. От външната страна към нея се притискала огромна тълпа в очакване на тържественото откриване.

Токен, Матс и Хамад си пробили път към една вратичка, охранявана от двама негри с полицейски униформи.

— От вестник „Сконес Дагблад“ — пояснил Токен и показал журналистическата си карта. — Това са помощникът и шофьорът ми.

Пуснали ги да влязат. Пред входа на училището се издигала ораторска трибуна с микрофон. Матс се огледал и открил високоговорителите в четирите краища на оградения двор. До трибуната, изправени пред столовете си, стоели трима бели и пуфтели от горещина.

— Да идем да ги поздравим — предложил Токен.

— Никъде няма да ходим — отсякъл Матс. — По-добре да не бием много на очи.

Нищо не нарушавало пълната тишина. Тълпата отвън оградата се притискала към телената мрежа и поглъщала всичко с очи. В най-предните редици Матс различил доста момченца и момиченца. Те не можели да откъснат кръглите си очи от белите хора и от бялата сграда.

„Чувствувам се като маймуна в клетка“ — помислил Матс. Никак не му било приятно.

— Адска горещина, ха-ха — казал Хамад и плюл пред себе си. — Какво чакат тия глупаци?

В същия миг един от двамата полицаи оповестил на завален английски:

— Министърът на търговията Бен ел Бенкал!

Тримата мъже до трибуната заръкопляскали неудържимо, а тълпата отвън оградата се люшнала още по-напред, но все тъй безмълвно. През тясната вратичка влязъл нисък, пълен негър, облечен със сив костюм и с широкопола бяла шапка на главата. Следвали го четирима полицаи с пушки на рамо. Министърът се отправил с бърза крачка към трибуната, кимнал на тримата бели, които му се поклонили, изкачил се при микрофона и като обгърнал с поглед цялото множество отвън оградата, започнал речта си. Бомидибомдомбам. Бомидибомдомбам — заваляли думите му.

— Какво говори? — прошепнал Токен на Хамад.

Хамад шепнешком започнал да превежда: „Скъпи жители на Бара Неуда. Безкрайно съм щастлив, че днес се намирам във вашето красиво село с приятното задължение да открия това училище — най-красивото, най-образцовото, най-скъпото и най-представителното в цялата страна. Вярно, че част от средствата за построяването му дойдоха от чужбина, но и нашето правителство направи всичко, което беше по силите му, за осъществяването на проекта. Земята, на която съм стъпил сега, ви бе предоставена от правителството на съвсем прилична цена. Подпомогнахме ви, срещу най-скромно заплащане, и с нашите специалисти. Затова се надявам, че вие и за в бъдеще ще имате доверие на правителството и ще му служите най-всеотдайно, че ще плащате съвестно и честно данъците си и ще отслужвате военната си повинност — в противен случай на мястото на многообичаното ни правителство може да застане друго, което да ви отнеме училището. Освен това прекрасно училище, през изтеклата година нашето правителство осигури и много други придобивки за народа. Би отнело много време, ако седна да ги изброявам сега, но имайте доверие в нас, гласувайте за нас! Това училище е доказателство, че ние се борим за добруването на народа и преди всичко за добруването на най-бедните. А сега давам думата на председателя на Фонда за подпомагане на деца-сираци в чужбина, високоуважаемия господин Стен Андершон“.

Високоуважаемият господин Стен Андершон се изкачил на трибуната. Той бил дълбоко затрогнат от вълнуващата церемония, от челото му се стичала пот и капчиците й блестели по лицето му като сълзи.

Той подхванал речта си на английски и тъй като тя не се превеждала, нямало никаква опасност някой да разбере думите му.

— Господин президент — започнал той.

— Изпреварвате събитията, изпреварвате събитията — прошепнал ниският пълничък негър, който тъкмо сядал на стола на високоуважаемия господин Стен Андершон.

— Извинете! Господин министър на търговията! Уважаеми дами и господа, скъпи деца! Чувствуваме се безкрайно щастливи, че днес имаме възможност да присъствуваме на откриването на училището „Торкел Матсон“ тук в Бара Неуда. Един самотен старец, онеправдаван от живота в продължение на дълги години, направи парично дарение за построяването на това училище. Многоизстрадалият човек искаше вие, децата от Бара Неуда, да извлечете радост и полза от неговото състояние.

— Вкарайте децата — провикнал се министърът.

— Ходом марш — отекнал нечий глас откъм входа и само след няколко мига седемдесет деца влезли под строй с маршова стъпка, всички облечени с бели ленени панталони и жълти ризи, с кафяви униформени кепета на главите. Встрани от децата марширувал водачът им, облечен също като тях, но най-малко с две глави по-висок.

— Команда, стой!

Децата се заковали пред трибуната.

— На-дяс-но!

Децата се обърнали и забили очи във високоуважаемия господин Стен Андершон.

— Скъпи деца — продължил ораторът и децата зяпнали белия човек от трибуната, който говорел един напълно непонятен за тях език. — Скъпи деца — повторил той и се изсекнал. — Волята на стареца бе към училището да се построи и футболно игрище, за съжаление обаче разходите превишиха очакванията ни. Ръководството на нашия Фонд намери за по-целесъобразно да издигне тази ограда, за да ви предпази от натрапничеството на деца, които нямат място сред вас, клетите сирачета.

Внезапно край оградата настъпила суматоха и се надигнали викове. Объркан, Стен Андершон прекъснал речта си.

— Какво крещят? — обърнал се Матс към Хамад.

— Крещят: „Вън Ад Кесам, той си има майка и трима бащи!“ — пояснил Хамад.

Дотърчал полицай, който се нахвърлил върху едно от строените момчета и го повлякъл със себе си.

— Какво става? — попитал ораторът. — Провинило ли се е в нещо това момче?

— Просто му прилоша — отговорил министърът на търговията. — Продължавайте речта си. Много ми харесва.

Момчето квичало като прасе на заколение, полицаят запушил устата му с ръка и го изтикал вън от двора.

— Номерът му не мина, да, да — казал Хамад и шумно се разсмял.

— Старият човек искаше също така веднъж в годината децата от това училище да прекарват по няколко дни край морето, за да се къпят — продължил Стен Андершон. — За съжаление Фондът не вижда никаква възможност да осъществи подобно нещо. Построяването на самото училище погълна огромни средства! Все пак успяхме да осигурим малка пречиствателна инсталация, така че вие, скъпи деца, ще можете да се къпете понякога в реката. Господин президент, извинявайте, господин министър! Уважаеми дами и господа, скъпи деца! Над главите ви се вее шведското знаме. Надявам се, че по-късно, като съзнателни възрастни граждани, вие никога няма да забравите, че ние в Швеция правим всичко, което е по силите ни, за да ви помогнем. Никога не забравяйте това, дори когато животът ви се струва мрачен, безнадежден; вие не сте сами, целият цивилизован свят работи днес за вашето добруване. А по оказване на помощ за развиващите се страни моята родина заема челно място в света, изчислявано средно на глава от населението. С гордост ви съобщавам това в днешния тържествен миг, когато седемдесет, исках да кажа шестдесет и девет деца, виждат пред тях да се отварят вратите към едно по-светло бъдеще! А сега ми позволете да предоставя думата на заместник-председателя на Фонда за подпомагане на деца-сираци в чужбина, който въпреки неотложните си задължения счете за необходимо да почете с присъствието си днешния празник. Господин Ленарт Нилсон!

Заместник-председателят говорил половин час и предоставил думата на секретаря на Фонда за подпомагане на деца-сираци в чужбина, който също заявил, че сметнал за недопустимо да не почете с присъствието си вълнуващото тържество. Той говорил четирийсет и пет минути.

Междувременно Токен седнал, омотал главата си с мрежата срещу москити и заспал.

Децата стоели като истукани под изгарящото слънце и слушали всички тези глупости, от които нищо не разбирали. Министърът заспал на стола си, но се събудил при оттеглянето на секретаря и подхванал нова реч.

Матс събудил Токен.

— Тръгваме — казал той.

— А? Откриха ли училището?

— Стига ми и това, което видях — отвърнал Матс. — Отвратително! Отвратително!

4

Късно вечерта пристигнали в Кайро. Хамад им взел добри пари и се отправил на нови приключения със „Синята светкавица“.

Самолетът им излитал чак на следващия ден, затова се принудили да пренощуват на хотел.

— Ти лягай, Матс — казал Токен. — Аз ще сляза само до бара да изпия един чай, дано се поразхладя.

Матс легнал. Но трудно заспал. Притеснявала го горещината, а и шумовете на големия град Кайро, които долитали през отворения прозорец. Те не приличали на шумовете в Смоланд и все пак с нещо напомняли за тях — Матс сам не можел да определи с какво. Най-сетне слухът му се притъпил за хората, автомобилите и машините.

Наместо това започнали да му се привиждат лица. Лица, притиснати към оградата в едно селце на източното африканско крайбрежие, изпити, учудени и завистливи. Едно министерско лице — малко, закръглено и самодоволно, без никаква следа от нещо момчешко, лице на възрастен човек. Три шведски лица, окъпани в пот, която сякаш говорела: На нас дължите благодарност за всичко това, нещастници!

Матс видял и лицата на седемдесет униформени дечурлига, сякаш осъдени цял живот да маршируват, да се бият и да убиват в името на нещо непонятно за тях. Видял, че всички тези лица са насочени в сляпо обожание към трибуната. Че отсега се опитват да подражават на възрастните. И се изплашил.

Последното лице, което го споходило, било лицето на момчето, което при една майка и трима бащи все пак направило опит да се вмъкне в красивото, образцово, скъпо и представително училище „Торкел Матсон“. Едно момче, което плачело и крещяло, когато го изхвърлили при другите извън оградата.

И в мрака на хотелската стая в Кайро Матс изведнъж се почувствувал сам срещу цял един свят на глупост, самодоволство и насилие. Ужасил се при мисълта, че в Бара Неуда е видял света като в орехова черупка: неколцина избраници в ограденото място, други няколко отвън, които завистливо мечтаят и те да се уредят вътре. А какво всъщност ги очаква там?

Вече в просъница Матс се зарекъл: докато съм жив, няма да забравя днешния ден!

* * *

Токен слязъл в бара, но не за да се разхлади с чаша чай. Душата му още била разтърсена от полета със „Синята светкавица“ и той изпитвал необходимост да я успокои с нещо. Направил съвсем кратко допитване до двамата си вътрешни съветници: отец Засрамисон („Засрами се!“, който обикновено се обаждал сутрин) и барон Туримупепелиус („Тури му пепел!“, който подобно на Токен се чувствувал най-добре в малките часове на денонощието). Надделял съвсем ясно гласът на барон Туримупепелиус: „Полага ти се къде повече, хич не му мисли и си поръчай едно двойно уиски!“

И Токен си поръчал. Представил си как биха ахнали момчетата от редакцията, ако го видят в този луксозен хотел на Кайро.

— Келнер, още едно, моля!

След четвъртата чаша Токен почувствувал необходимост да си каже приказката с някого. Вдясно от него седял висок русокос мъж и четял вестник.

— Ама че жега — подхванал Токен на английски.

— Да — съгласил се мъжът.

Токен си поръчал ново уиски.

— Но с това питие се живее — продължил той.

— Да — казал мъжът.

Токен отпивал по малко от чашата си. „Ама че мълчаливец — помислил той. — Но може и да не знае друго освен «да» на английски“.

— Не вали дъжд — решил да провери Токен.

— Не — отговорил мъжът.

— Както е тръгнало, не можем да очакваме скоро дъждове — продължил Токен.

— Не — казал мъжът.

— Не е хубаво това за реколтата.

— Не е — съгласил се мъжът.

„Може би не знае друго освен «да» и «не» — помислил Токен. — Жив дявол, ако е така — винаги на място отговаря“. Помълчал доста време.

— Работя в редакцията на един вестник — не издържал той накрая.

— Аз също.

— Виж ти, излязохме колеги! Приятно ми е, Торкел Нилсон.

— И на мен, Питър Нелсън.

— Вестник „Сконес Дагблад“.

— „Дейли Телеграф.“

— Редакция „За дома, за семейството“.

— Външнополитически кореспондент.

Настъпило дълго мълчание. Мъжът като че ли бил решен да изчете вестника си ред по ред.

— Тиражът ни е четирийсет и два хиляди броя дневно — гордо заявил Токен.

Мъжът за пръв път вдигнал очи от вестника и го изгледал.

— Нашият е един милион шестстотин и петдесет хиляди — заявил той.

Сега вече и Токен се умълчал. Изпил уискито си и поръчал още едно, „последното“.

— Странни кражби — проговорил изведнъж мъжът.

— А?

— Бива си го тоя — продължил Питър Нелсън. — Ето, четете.

И той посочил заглавието:

ВСЕ ОЩЕ НИКАКВИ СЛЕДИ ОТ ЧОВЕКА БЕЗ ОТПЕЧАТЪЦИ — НОВА ВЪЛНА ОТ КРАЖБИ ЗАЛИВА ЦЕЛИЯ СВЯТ.

— Голям, наистина голям хитрец — потвърдил Токен със задоволство. — Друг такъв не познавам.

— Питам се само какво прави с всичките тези пари?

— Хм — изсумтял Токен. — Може пък да краде с благородни намерения. Да раздава парите на други. Но едно е ясно — добро момче е.

— Вие откъде знаете? — учудил се Питър Нелсън.

— Просто така предполагам. Разрешавате ли да ви почерпя едно уиски?

— Благодаря.

— Да, да, много интересни кражби — подхванал отново Токен. — Вижте колко много изрезки съм насъбрал от вестниците — все за това пишат.

Токен показал съдържанието на портфейла си.

— Очевидно загадъчният крадец живо ви интересува — забелязал Питър Нелсън.

— Тъй, тъй. Нали ми е малко нещо роднина.

— Роднина, на вас?

— По душа, искам да кажа. Да му имах само панталоните.

— Панталоните ли?

— Хе-хе, така се казва в Швеция. Нещо като поговорка.

Токен наистина се чувствувал в олимпийската си форма. Нямало съмнение, че този Питър Нелсън е почтен човек, голям симпатяга. Един от най-свестните хора, които Токен бил срещал.

— Не съм убеден — казал след малко Питър Нелсън, — че бих желал да нося точно неговите панталони, когато го спипат.

— Ще го спипат на куково лято — отвърнал Токен. — Не, не, прекалено е хитър. Пък и да го хванат, пак няма да повярват. То аз самият не мога да повярвам.

— Разрешете да ви почерпя едно уиски — предложил Питър Нелсън.

— Добре. Едно двойно. Само че за моя сметка. Пари не ми липсват.

— Не, мой ред е сега, аз ще платя.

— И дума да не става! Аз имам пари — с лопата да ги ринеш!

Двамата изпили поредната си чаша. Токен забелязал, че столът му започва да играе — обикновено това било сигурен белег, че е крайно време да се оттегли. Но този Питър Уилсън или Келсън, все едно, бил страшен симпатяга.

— Стари приятелю — въздъхнал Токен. — Наздраве! Да знаеш какво ми е минало днес през главата. Полет към смъртта. О, небеса! Наздраве, скъпи ми Бъстър!

— Питър.

— Все едно. Наздраве, Бъстър!

И двамата пили.

— Разбираш ли, Бъстър, аз имам син — подхванал Токен, но езикът му съвсем започнал да се заплита. — Много добро момче. Аз работя за него, разбираш ли, Бъстър.

— Питър.

— Точно така, Бъстър. Той ми е шеф, разбираш ли. Как да ти кажа — прилична заплата, безплатна храна, безплатно уиски, безплатни пътувания към смъртта и обратно. А ти?

— Какво аз?

Токен снижил глас.

— Безплатен монопол върху контрабандата! А, какво ще кажеш!

— Я обърни още едно уиски. Колко е голямо момчето ти?

— Кой?

— Момчето ти.

— А, то ли? Чакай… трябва да е на тринайсет години. Не мога да се занимавам аз с такива работи. Приятно ми е, Токен, а ти как се казваш?

— Питър.

— Слушай! Не ме премятай! Знам аз, че всички ти викат Бъстър!

— Наздраве, Токен!

— Наздраве, Бъстър!

— Казваш, че шеф е момчето ти, така ли? — попитал Питър Нелсън.

— Точно така. Всичко е в негови ръце. Парите и каквото там трябва.

Помълчали дълго време. Столът под Токен съвсем се разиграл и за да го усмири, той прегърнал с една ръка Питър Нелсън през рамото, а с другата се подпрял на бара. Навел се напред и почувствувал как отвътре нещо напира, нещо насила задържано цели два месеца. И Токен прошепнал:

— Умееш ли да пазиш тайна?

— Разбира се. Наздраве!

— Наздраве! Хм. Разбираш ли, човекът без отпечатъци е моят син.

* * *

Питър Нелсън се умълчал и дълго не проговорил. Въртял само чашата между пръстите си.

— Поднасяш ме — казал той накрая.

— Заплюй ме, ако не е така! Моят син! Той и никой друг!

— Добре де, но как го прави?

— И да ти кажа, няма да ми повярваш. То и аз самият не вярвам.

— Голям шегобиец си ти!

— Точно така, Бъстър. А ти си почтен човек. Нещо тъмничко ми се струва тук. Запалете лампите, човек чашата си не може да види!

— Запалени са — казал Питър Нелсън. — И все пак, как го прави?

— Ами така — казал Токен, — много просто, толкова просто, че не е за вярване. Бърка само в джоба си, и готово! Той е момчето със златните панталони.

* * *

Когато на следващото утро Матс се събудил, Токен спял, та чак стаята потрепервала. Матс разбрал, че е безсмислено да буди баща си — добре познавал това му хъркане. Облякъл се и слязъл да закуси в ресторанта. Зад гърба му седял висок рус мъж, който четял вестника си.

След закуска Матс тръгнал из града да търси банка — трябвало да обмени пари, тъй като покрай разходката до Бара Неуда доста се били поохарчили. Той не забелязал, че по петите му, петнайсет метра по-назад, върви висок рус мъж с вестник по мишница.

Матс намерил банка и обменил пари. Щом напуснал сградата, русият мъж приближил гишето и се заинтересувал каква сума е обменило момчето.

— Четири хиляди — гласял отговорът.

Питър Нелсън останал замислен на тротоара пред банката. Не преставало да го човърка нещо около всичките тези врели-некипели, които чул предната вечер. Той не случайно работел като външнополитически кореспондент на един от най-големите вестници в света.

Историята не му се струвала много за вярване. Но имало и една подробност, една-единствена, която не му давала мира. Момчето изглеждало спретнато и прилично, очевидно разполагало и с доста пари. Тази подробност обаче: панталоните! Съвсем износени, почти протрити на коленете. Износени, стари кафяви панталони.

5

ПЕТДЕСЕТ ОГРАБЕНИ ЗНАМЕНИТОСТИ СЕ СЪВЕЩАВАТ ТАЙНО В БЕРН

(Берн, 30. 8). Необичайно много знаменитости прекрачиха вчера прага на модерния хотел „Гранд“ в Берн. Един безкраен поток от артисти, крале на петрола, корабопритежатели, плейбои, собственици на туристически компании, индустриални магнати и други. Смята се, че зад закритите врати на хотел „Гранд“ са били събрани поне седемдесет от най-големите световни милионери — лично или чрез свои представители. Не е трудно да се отгатне поводът за тяхното събиране: всички те са жертви на „Човека без отпечатъци“. Ходът на срещата се държи в пълна тайна. След приключването й бе публикувано само едно кратко комюнике, в което между другото се казва: „От касите ни изчезват милиони, а ние си мълчим — това не може да продължава повече. Полицейските власти претърпяха засега пълен провал в усилията си да заловят злосторника. Затова решихме да вземем нещата в свои ръце. Тук сме се събрали представители на почти всички страни — ние имаме навсякъде свои хора. Готови сме да заделим внушителна сума за залавянето или обезвреждането на крадеца. Всяко сведение, водещо към положителна развръзка, ще бъде възнаграждавано с един милион. Досега бяхме насочени към доста улики, коя от коя по-невероятни. Всички те обаче ще бъдат най-щателно проучени“.

6

— Не ми се хареса онова съобщение преди няколко дни — подхвърлил Токен. — Какво ще кажеш следващия месец да почиваме?

— Не — отсякъл Матс. — Ще работим по-усилено от когато и да било. След една седмица свършва ваканцията. Дотогава искам да разпратим още двайсет милиона!

— Но, Матс…

— Ако не ти стиска, не те задържам!

— Трябва да ти разкажа нещо. В Кайро…

— Няма нужда. Достатъчно ми е и това, което видях в Бара Неуда. Никога няма да се откажа! Никога!

Били спрели колата малко преди Мьолбю. Токен крачел неспокойно напред-назад.

— Вече са по следите ни — не се предавал Токен. — Чувствувам го с гърба си. Сърби ме едно такова особено, значи спукана ни е работата. Веднъж пак така ме сърбеше гърбът и на следващия ден си счупих крака, та оттогава си знам…

— Качвай се, продължаваме.

— Но трябва да ти кажа…

— Хайде, татко.

Токен въздъхнал. Двамата се качили в колата и подкарали на север към Стокхолм. Денят бил мрачен и ветровит, дъждовните облаци — ниско схлупени над земята.

Матс се разположил отзад и започнал да вади от джоба си стотачки. Подреждал ги най-грижливо върху седалката — по сто на всяка купчинка.

* * *

Забелязали преследвачите си за пръв път в Сьодертелие. Матс слязъл от колата да пусне поредния плик. Когато се качвал обратно, мярнал през няколко пресечки един сив „Мерцедес“, паркиран до тротоара. Не му обърнал особено внимание, но преди да потеглят, Токен помолил:

— Я виж дали не идва нещо отзад.

Матс се обърнал.

— Чисто е — казал той.

В същия миг обаче „Мерцедесът“ бавно се откъснал от тротоара и подкарал след тях.

— При първа възможност завий наляво — казал Матс.

— Защо?

— Искам да проверя нещо.

На следващата пряка Токен завил. След петдесетина метра Матс се обърнал и отново видял сивата кола.

— Завий надясно и давай към главното шосе.

— Що за глупости?

— Струва ми се, че ни преследват — пояснил Матс.

— О, небеса, о, небеса, знаех си аз!

Излезли на главното шосе и Токен подкарал по-бързо. Сивият „Мерцедес“ също дал газ и бързо ги догонил.

— Като излезем на магистралата, дай пълна газ — казал Матс.

Токен натиснал педала до долу, но в огледалото забелязал, че преследвачите няма да допуснат разстоянието между тях да се увеличи.

— Стана тя една в Кайро — промълвил Токен. — Не си спомням много добре, но аз…

— Но ти какво?

— Имаше там един симпатичен тип. Мисля, че Бъстър се казваше.

— Какво ме интересува той?

— Не си спомням много добре, но мисля… мисля, че… че споменах нещо за твоите… твоите панталони… така само, позагатнах.

— Татко, но нали ми обеща!

Навън вече се смрачавало и дъждът лекичко ръмял.

— Де да беше толкова просто — заоправдавал се Токен. — В край на краищата и аз съм само човек. Отрязана ли ми е квитанцията, шефе?

Матс се разсмял.

— Запазваш службата — казал той. — А ако се откачим от тези, ще има и увеличение на заплатата.

— Май бих предпочел да ми отрежеш квитанцията — измърморил мрачно Токен. — Не виждам много как бихме могли да им се изплъзнем.

— Карай към Стокхолм — казал Матс. — Там по̀ може да ги заблудим!

В Стокхолм започнала сериозната гонитба. „Мерцедесът“ не се отделял от колата на Токен, сякаш тя го теглела с магнит. Токен криволичел ту наляво, ту надясно, тъй че накрая почти му се завил свят. Мракът се бил сгъстил напълно, но фаровете на преследвачите изглеждали като залепени за задното стъкло на Токен.

Изведнъж двете коли се озовали извън Стокхолм и продължили гонитбата по нещо като магистрала.

— Къде сме? — попитал Токен.

Матс извадил джобното фенерче и осветил картата.

— Виждаш ли някаква табела? — попитал той.

— Преди малко ми се мярна „Нака“.

Матс продължил да изучава картата.

— Лоша работа тогава — казал той накрая. — Излиза, че се намираме на полуостров и друг път за връщане освен този няма!

— О, небеса, о, небеса — възкликнал Токен и натиснал педала на газта докрай.

Карали двадесет минути, без да разговарят помежду си. Преследвачите поддържали разстоянието от трийсетина метра между двете коли.

— След малко идва отклонение вляво — казал Матс. — Да опитаме, а? Щом завиеш, изгаси светлините. Ако не друго, можем да спечелим поне малко преднина.

Токен не блестял с някакви особени шофьорски умения. Стиснал обаче зъби, взел завоя на две колела и изгасил светлините.

— Нищо не виждам — изпъшкал той. — Имаше ли някаква полза?

— Не — казал Матс. — Можеш отново да запалиш светлините. Следват ни плътно.

Пътят непрекъснато криволичел. Дъждът се усилил.

— Стрелката на резервоара — забелязал Токен. — Сочи на празно.

— Все едно — отвърнал Матс. — Това е задънена улица. Шосето свършва след малко при брега.

* * *

Пътят наистина водел само до върха на носа, а бензинът свършил петдесет метра преди края му. От долната страна на шосето светел прозорец, всичко останало тънело в непрогледен мрак.

Моторът изпуснал последна въздишка и замлъкнал, вътре в колата Матс и Токен различили ясно два шума: бавното кълколене на плискащата се в някакъв кей вода и тихото бръмчене на един сив „Мерцедес“, който изникнал до тях като призрак.

— Кажа ли „давай“, хукваме надолу към къщата — прошепнал Матс.

— Ако се предадем, може да отървем кожата — смънкал Токен.

— Ще я отървем, и то не само нея! Излез от колата и ги заговори пръв, попитай какво искат. Аз ще се измъкна от другата страна. Виждаш ли къщата?

— Аз… аз ли… да по… поговоря с тях?

— Слизай вече! Те не се интересуват от теб!

Токен слязъл от колата с разтреперани колене. В същото време от сивия „Мерцедес“ се изсипали трима мъже.

— Ка… ка… как… во искате? — попитал Токен със странно писклив глас.

— Вие ли сте Торкел Нилсон? — попитал единият от мъжете, като излязъл крачка напред.

— Да… да. Но кой по… по дяволите, сте вие?

— Това няма значение. Къде е момчето?

— Мом… чето?

— Искам да поговоря с него.

— За какво?

— За едни панталони!

Матс, който междувременно успял да заобиколи колата изотзад, насочил в този миг запаленото джобно фенерче право в лицето на мъжа и той вдигнал ръце към очите си като прободен в гърдите.

— Давай! — викнал Матс и хукнал надолу към къщата.

Токен подскочил като ужилен от тази малка думичка. Изведнъж хукнал и се понесъл с всички сили надолу по склона. Топуркал с малките си, къси ходила, та цялата земя се тресяла. След двадесет и пет метра профучал покрай Матс като топовен снаряд и само мигове по-късно натиснал звънеца. С идването на Матс вратата се отворила и отвътре долетял женски глас:

— Улуф, пациент за теб!

Бащата и синът нахълтали едновременно през вратата, Токен влетял в стаята като тапа, но бързо се обърнал и шумно затръшнал вратата.

— Най-добре да заключим — казал той задъхано и превъртял ключа, като не забравил да се поклони на жената.

— Пациенти, Улуф!

Млад, нисък на ръст мъж влязъл от една друга стая.

— Какво има? — попитал той.

— Сърцето — изпъшкал Токен. — Почти спря.

— Значи сега вие сте почти мъртъв — заключил лекарят и с лека усмивка изгледал нисичкия редактор на рубриката „За дома, за семейството“.

— Точно така, докторе — казал Токен, — точно така. Най-добре позвънете веднага за линейка. Остават ми броени минути, това е ясно.

— Вижте какво — казал лекарят, — оттук чувам лудото биене на сърцето ви, така че по-добре ми кажете направо за какво сте дошли!

— Въпросът е на живот и смърт — настоявал Токен и се престорил, че ще припадне всеки миг.

— Преследват ни — казал Матс.

— Полицията?

— Не.

— Така кажете. Ей сега ще позвъня на полицията.

— Няма смисъл — казал Матс. — Полицията не може да ни помогне с нищо.

Младият лекар ги изгледал изпитателно. След това надзърнал през прозореца. Горе на пътя блестели четири фара. На светлината им различил смътни фигури, призрачни като сенки.

— Необходима ни е помощ — казал Матс.

— По външния ни вид ще познаете, че сме почтени хора — казал Токен и се изпъчил за по-внушително.

Лекарят се усмихнал.

— И с какво мислехте, че мога да ви бъда полезен?

— Като ни снабдите с лодка — казал Матс.

— Какво — и дума да не става! — възкликнал Токен. — За лодка не ща и да чуя, парен каша духа.

— Лодка — повторил Матс.

Настъпило кратко мълчание.

— Не — възразил решително лекарят. — Избирайте: или си вървете, или ще извикам полицията.

— Ако не ви вдъхва достатъчно доверие почтената ми физиономия, ще завещая един ден бъбреците ми да се вземат за присаждане — започнал отново Токен.

Докторът се запътил към телефона, без да го слуша какво говори.

— Почакайте малко — казал Матс. — Вие като лекар сте задължен да пазите тайна, нали?

— Що се отнася до пациентите ми, да.

— Искам да поговорим малко насаме.

— Знам ли какво ще направи този, другичкият, през това време? — казал лекарят и кимнал към Токен.

— Този, другичкият, е баща ми. Можете да му имате пълно доверие, докторе.

Младият лекар се поколебал още малко. Накрая отворил вратата към една съседна стая и поканил Матс вътре.

Останали в другата стая десетина минути. Когато излезли, челото на лекаря било набраздено от бръчки и той изглеждал доста объркан.

— Да, да — казал съчувствено Токен. — И на мен не ми се вярва, докторе!

— Можете да вземете лодката ми, тя не е голяма, с извънбордов мотор, но в резервоара й има достатъчно бензин, за да стигнете до Стокхолм. Вероятно са обградили къщата. Недалеч оттук обаче се издига стар хамбар, до който можете да се доберете през мазето и един подземен тунел. От хамбара до кея има само петдесетина метра. Първо гребете с веслата, за да не вдигате шум, а като се отдалечите малко, пуснете мотора. В залива дръжте прав курс, а като излезете от него, завийте надясно и ако не се отклонявате повече, ще стигнете бързо в града. Докато вие се измъквате през мазето, аз ще изляза на стълбите, за да отвлека вниманието им.

— Ви… вие, докторе, имате кураж да излезете навън? — попитал със заекване Токен. — Ами ако носят огнестрелно оръжие? Не, не искам, докторе, кръвта ви… да… да ми тежи на съвестта!

Лекарят го изгледал с усмивка.

— Ех и вие, закъде сте без вашето момче! — възкликнал той. — Ще стискам палци! — А към Токен смигнал: — И на мен не ми се вярва. Но затова пък имам вяра в момчето.

— Благодаря, доктор Йоберг — казал Матс.

* * *

Двамата съдружници стигнали благополучно до кея, отвързали лодката и с гребане се отдалечили от брега. Все тъй валяло. От двете страни на залива се издигали мрачни скали.

— Запали мотора — прошепнал Матс.

— По дяволите, не мога да напипам стартера! А, ето го! Сега ще видим.

И Токен дръпнал стартера. Моторът избоботил веднъж, но веднага млъкнал.

— Опитай пак! По-живо!

Токен отново дръпнал стартера. Кратко избоботване. И после пълна тишина, нарушена малко по-късно от забързани стъпки надолу към брега.

— Сега или никога!

Токен изкарал една дълга ругатня, но моторът не се трогнал. Не му отговорил дори с въздишка. Токен го разтърсил с ритник, по примера на Хамад. Но освен дето натъртил палеца на крака си, друго последствие нямало. Отново изпсувал. Заплюл чудовищния мотор и още веднъж дръпнал с всички сили стартера. Ново избоботване, което бавно замряло.

Матс доловил по шумовете откъм брега, че хората на сушата не бездействуват. Чул се глух грохот, който постепенно нараствал, и въпреки завесата на дъжда Матс различил очертанията на голяма моторница, която бавно порела с вълнореза си водите към тях.

Токен направил нов опит. И този път успял. Малката лодка отскочила напред и Токен дал курс към открито море.

— Спри я — извикал Матс.

— Ти май не си с всичкия си!

— Точно обратното! Спри я! Намали газта, но не изключвай мотора!

Токен поклатил глава, но намалил газта.

— Откраднали са моторница — пояснил Матс. — Така всички шансове са на тяхна страна.

— Знаех си аз — измърморил Токен. — Този сърбеж на гърба.

— Слушай сега — казал Матс. — Положението не е съвсем безнадеждно. Те искат да пипнат мен, по-точно панталоните ми. Завържи руля така, че лодката да държи прав курс. Аз ще скоча във водата и ще се държа за релинга откъм кърмата — внимавай само да не засегнеш с витлото краката ми. Когато ни догонят, изправи се и почни да викаш към брега. Все ще измислим нещо. Да речем „Върни се, Матс, безсмислено е!“ — или нещо такова. Ако се хванат на тази въдица и завият към брега, за да ме търсят, пусни мотора на пълни обороти и остави лодката да зацепи напред. А ти скачай във водата и плувай към сушата.

— Па… пак ли ще раз… разговарям с тях!

Матс обаче бил вече във водата. Лодката плувала съвсем бавно. Изведнъж от моторницата включили два ярки прожектора. Опипващите им лъчи се плъзнали по тъмното водно огледало.

Заслепен от ярката светлина, Токен не виждал нищо, но чувал, че моторницата приближава. Изправил се, свил ръце на тръба и се провикнал към брега: „За мен не бери грижа, Матс! Спасявай се както можеш! Не им се давай!“

— Момчето не е в лодката — чул се глас.

— Ами морука?

— Плюя аз на морука! Насочи прожекторите към сушата! Невъзможно е да е доплувало до брега!

Лодката отново потънала в мрак, Токен пуснал мотора на пълни обороти, изчакал го да ревне истински и чак тогава скочил във водата и заплувал към сушата.

От моторницата се чули възбудени гласове:

— Бягат, след тях!

И тя се понесла с пълна скорост след малката лодка, която вече порела водите на залива.

* * *

— Добре се справих — похвалил се Токен.

— Страшен си, татенце — съгласил се Матс и се разсмял.

Вече на сушата, те все още чували далечното боботене на моторницата откъм морето. Прожекторите хвърлили върху водата отблясъци с големината на монети от две крони.

— Ще ми станат само на банда! — заканил се Токен с леденостуден глас, сякаш искал да каже: „Да ми паднете вие, един по един в миша дупка ще ви навра!“ — Да, да — продължил той. Няма да оставим колата им на произвола, нали?

— Точно така, ще се погрижим за нея — съгласил се Матс. — Но първо трябва да уредя една работа. Да се разплатя за лодката.

— Пак да влезеш в къщата?

— Не, ще пусна парите в пощенската кутия.

Токен седнал в „Мерцедеса“, отпуснал се блажено и се почувствувал на седмото небе от щастие, когато открил, че ключовете висят на таблото.

— Хе-хе — подсмихнал се той.

Матс бързо се върнал.

— Колко му остави? — полюбопитствувал Токен, като същевременно запалил мотора.

— Това си е тайна между мен и доктор Йоберг — отвърнал Матс. — Една малка част от парите е обезщетение за лодката, останалата — възнаграждение за това, че ми повярва. А сега да вървим. Може би ще успеем да хванем последния влак.

— Какъв влак?

— За Малмьо — обяснил уморено Матс. — Искам да се приберем у дома. Да имаме някаква крайна цел.

— Но не разбираш ли, че първо там ще ни потърсят?

— Забравяш физкултурния салон — казал Матс. — Там ще подготвим последната си голяма пратка. А след това ще заминем — за Норвегия, или може би за Дания. Искам обаче още веднъж, за последен път, да си бъда у дома.

7

Матс и Токен се завърнали в Малмьо. Това станало на седми септември. Над целия град се стелела лека мъгла, през която слабо проблясвало бледото есенно слънце.

От гарата взели автобуса.

— Ето ключа — казал Матс. — Ти слизай право долу през входа за колите. А аз ще проверя внимателно дали има някой пред блока.

Токен слязъл в гаража, а Матс се промъкнал дебнешком до ъгъла на кооперацията и предпазливо надзърнал. На пейката до малката затревена площадка в средата на двора седял мъж и четял вестник. Матс познавал всички обитатели на околните блокове и без колебание установил, че това е външен човек.

Върнал се предпазливо по обратния път и Токен му отворил вратата.

— Да, прав беше, татко, отпред седи един и ни чака.

— Хубава служба съм си намерил, няма що — измърморил Токен. — Да не можеш да си влезеш в къщата от шпиони! А наемът си тече. Много добра служба. Най обичам да спя върху маса за тенис.

— Ще спиш в собственото си легло — казал Матс. — Като мръкне, ще се промъкнем през мазето, ще се качим горе и ще си легнем. А сега на работа! Колко мислиш ще събере този кашон?

— Знам ли — казал Токен. — Може би няколко милиона. Ако ги поутъпча, за да се слегнат.

— Аз ще ти подавам, а ти ще им слагаш бандероли. В дванайсет ще се подкрепим със сандвичи. После пак продължаваме!

— Започвай, шефе! Само че в близко бъдеще не искам да чувам за повече акции, разбрано?

— Добре.

И Матс обиграно бръкнал в джоба си и извадил първата стотачка.

* * *

В дванайсет извадили сандвичите. Кашонът бил наполовина пълен.

— Два милиона — казал Токен със задоволство. — Ако ги поутъпча както трябва, може да съберем дори пет.

— Ще ги изпратим на „Червения кръст“ като дрехи — казал Матс с пълна уста.

Токен отпил една яка глътка бира, но изведнъж се разсмял и от устата му се разхвърчали пръски.

— Какво ти става? — попитал Матс и също прихнал.

— Ох — казал Токен — представих си получаването на кашона. Бас държа, че ще го отвори някоя късогледа лелка, ще надзърне вътре и ще възкликне: „Уф че непредвидливи хора. Пак ни отварят работа да шием“. И ще седне да ушие осем хиляди пелени от нашите банкноти, представяш ли си?

Коремът му продължил да се тресе от смях. Щяло да мине много време, преди Токен отново да може да се смее от все сърце.

* * *

Кашонът се напълнил по здрач. Последния половин час Токен непрекъснато подскачал отгоре му и сумата се закръглявала към петте милиона. Накрая Матс покрил банкнотите с няколко списания-комикси.

— За всеки случай, ако влезе някой — казал той. — Сега обаче да вървим горе. А утре заминаваме. Да речем, за Норвегия?

— Ами училището ти?

— Все ще измислим нещо.

Излезли през гаража, а оттам се промъкнали в мазето, което се разпростирало под целия блок.

— Безобразие, да те принуждават да влизаш крадешком в собственото си жилище — измърморил Токен, докато се изкачвали по стълбището.

— Не забравяй, никакви лампи! — прошепнал Матс.

Най-сетне влезли в апартамента. Спрели на прага и подушили въздуха.

— Старата позната миризма, а? — казал Токен.

— Да — съгласил се Матс. — Странно, че едно малко двустайно жилище може да има такава приятна миризма.

— Сигурно идва от нас — казал Токен.

Съблекли се в тъмното и легнали.

— Край за този етап — прошепнал Матс. — Хубаво си поживяхме все пак, какво ще кажеш?

— От време на време — колебливо отвърнал Токен.

— Пък и все с нещо сме помогнали.

— Поне раздвижихме духовете.

— Мислиш ли, че и в другите училища ще е като в Бара Неуда?

— Не вярвам.

Полежали така, без да си говорят, всеки замислен за нещо свое.

— Какво толкова исках? — проговорил тихичко Матс. — И те да видят по-добър живот. Нали всички хора имат право да бъдат щастливи?

— Да, разбира се, но нали знаеш, Матс…

— Защо тогава не всички живеят добре? Защо някои се обявяват против това всички да живеят добре?

Токен не отговорил. Лежал на кревата си и гледал тавана.

— Матс?

— Да?

— Какво направи най-напред, когато откри, че панталоните ти… Е, не че вярвам… Но какво направи все пак най-напред?

— Заделих пари за колелото.

— После?

— Отидох да се окъпя в морето.

— После?

— Накупих сума неща.

— После замина на почивка. И накупи още неща. Цяла платноходка. Докато изведнъж откри, че всичко това вече не те радва особено. Точно когато можеше да си позволиш каквото ти душа иска. Ето че отговорих на въпроса ти.

Матс не отговорил и се замислил.

— Не мисля, че е толкова просто — казал той.

— Аз пък съм убеден, че е — отвърнал Токен. — Но може би не е за моята стара глава. А сега да спим!

Двамата дълго лежали в очакване сънят да ги събори, но той бягал от очите им. Матс се закикотил.

— Какво има? — попитал Токен.

— Представих си онзи, дето стои отвън на пост. Доста студеничко е.

— Сигурно ще се приюти някъде, без да изпуска жилището от очи — сънливо отвърнал Токен.

В същия миг чули превъртането на ключ.

— Точно така — продължил Токен. — Без да изпуска жилището от очи. Какво по-подходящо от това да влезе вътре.

— Бързо под леглото — прошепнал Матс. — Нито гък повече! Той няма да смее да запали лампата!

Пригладили набързо леглата и се шмугнали под тях. Чули стъпките на мъжа в коридора. Те неуверено се приближавали към спалнята. На слабата светлина от улицата двамата контрабандисти от световна класа видели два внушителни крака, които бавно се приближили към тях. Затаили дъх. Мъжът спрял пред леглото на Токен. Седнал на него. Запалил цигара. Кибритената клечка паднала точно пред носа на Токен. Скоро след това по пода се посипала и пепел и Токен се принудил да запуши носа си, за да не кихне.

„Хаймана такъв! — помислил той. — Ще ми тръска пепел по пода!“

Но скоро започнали да го вълнуват други мисли. Мъжът се изтегнал на леглото и то изпукало. Бавно, но неумолимо пружините притиснали корема на Токен.

„О, небеса, о, небеса! — помислил Токен. — Дано само тази бракма не се счупи!“

Мъжът разсеяно размахвал едната си ръка с цигарата точно пред носа на Токен. Накрая внимателно загасил фаса върху пода, обърнал се на една страна и изсумтял.

* * *

След четвърт час натрапникът вече спял и прохърквал насечено.

— Пет — прошепнал Матс. — Ще се промъкнем пак долу във физкултурния салон.

— Ако успея да се измъкна — прошепнал в отговор Токен. — Заклещи ми се коремът.

— Полека!

— Ти да беше на моето…

Мъжът се размърдал. Токен и Матс притихнали. Малко по-късно Токен подновил усилията да освободи корема си. С помощта на Матс, който го теглел за едната ръка, и с много предпазливост успял да се измъкне изпод леглото-капан.

Двамата се изсулили тихичко в коридора. Матс отворил външната врата почти безшумно.

— Ще отървем не само кожата — прошепнал Токен и в същия миг се препънал с гръм и трясък в прага на вратата.

— Дим да ни няма — извикал Матс.

Спуснали се светкавично по стълбите, после към мазето. Зад гърба си чували стъпките на мъжа. Влезли в гаража и се добрали до физкултурния салон. Матс отворил вратата. После я заключил отвътре.

— Как мислиш, дали усети, че тръгнахме насам? — прошепнал Токен.

Дълго не смеели да проговорят. Не се чували никакви шумове.

— Сигурно ще решат, че сме побягнали — обадил се Матс след време. — Едва ли ни мислят за толкова дръзки, че да стоим тук.

— Пак опряхме до масата за тенис — казал Токен. — Макар че по-добре върху нея, отколкото с притиснат корем под леглото.

И млъкнал, но след малко продължил:

— Страх ме е.

И по гласа на баща си, наричан Токен, човек с широка душа, Матс разбрал, че наистина го тресе голям страх.

— Ще се оправим — казал той. — Ще се оправим, татко.

Изведнъж тишината била нарушена от стъпки в гаража. Не единични, а на много хора. Те отеквали шумно и все повече приближавали вратата на салона. Чул се глас.

— Вътре са.

Някой натиснал дръжката на вратата.

— Отворете!

* * *

Матс и Токен не отговорили.

— Подай ми инструментите!

Минутна тишина. После „баам!“ и ключалката не издържала. Вратата се отворила. Щом лампите светнали, Матс се озовал с един скок в ъгъла, където лежал въздушният му пистолет. В салона нахълтали четирима мъже.

— Ка… какво става тук? — запелтечил Токен. — Ни… ни… ние нищо лошо не… не сме направили!

— Че казал ли е някой такова нещо? — попитал единият от четиримата, висок, силен мъж, очевидно шефът.

— Това е сво… сво… свободна страна — продължил Токен.

— Успокой се, чичка. Нищо няма да ви направим. Донесъл съм ти нещо — обърнал се той към Матс и показал чифт нови панталони. — Предлагам да направим една замяна. Твоите са стари и протрити. Събуй ги и ще ти дам тези.

— Ела да ги вземеш сам — казал Матс и насочил пистолета към мъжа.

— Хвърли това!

— Освободете вратата! — Гласът на Матс отънял във фалцет.

— Затворете вратата — разпоредил се спокойно високият мъж.

Един от другите трима изпълнил нареждането.

Четиримата мъже бавно запристъпвали към Матс.

— Ако не спрете, ще стрелям!

— Само по един от нас — казал високият.

— Но това ще бъдеш ти!

Матс изведнъж насочил пистолета към високия мъж, който трепнал и спрял. Другите трима продължили напред.

— Ще стрелям!

— Матс! — извикал Токен. Той стоял зад гърба на четиримата и имал чувството, че всичко край него е някакъв кошмар. — Не бива! Недей! Хвърли пистолета!

— Следващият, който направи крачка напред, ще бъде застрелян — заплашил Матс.

И четиримата се заковали на място. Само на няколко метра от момчето.

— Матс! Ако… ако… убиеш човек… какъв беше смисълът на всичко тогава! — И Токен изведнъж се хвърлил напред. — Не бива!

В следващия миг тримата мъже скочили върху Матс. Четвъртият се погрижил за Токен.

— Аз и без това не можех да стрелям — казал Матс и изкривил лице в гримаса. — Пружината е скъсана.

* * *

— Гюстав, иди в гаража и намери малко бензин. Карл, какво има в онзи кашон?

— Списания.

— Добре.

Матс бил в ръцете на високия мъж. Един от другите трима държал Токен.

— Може би бихме могли да се споразумеем — предложил Токен.

— Остави, татко — казал Матс. — Тогава ще загубим всичко.

— Не кой знае колко много — подхвърлил високият. — Само едни панталони. Ето го и Гюстав. Излей целия бидон върху кашона. И ми помогни да събуем панталоните на момчето!

Матс отчаяно се съпротивлявал. След кратка борба успели да му свалят панталоните.

— Дръж го ти! — разпоредил се високият.

Отишъл до кашона, драснал една клечка и я хвърлил върху залетите с бензин списания. Чул се пукот и в следващия миг целият кашон пламнал като факла.

Високият мъж огледал панталоните, които държал в ръцете си.

— Невероятно — казал той. — Но като че ли наистина те са били крадецът. Правилно ни насочи онзи приятел от Кайро.

С тези думи хвърлил панталоните в огъня. Овехтелите кафяви панталони, златните панталони, се подпалили. Те горели с буен жълт пламък. Матс заплакал.

От огъня излетяла една банкнота и овъглена, паднала върху онова, което било останало от панталоните.

— В тоя кашон имаше пет милиона — казал Токен със зачервени очи.

— Нашата работа беше дотук — казал високият. — Ето ти новите панталони. Да вървим, момчета!

И четиримата си тръгнали.

Матс хукнал подире им.

— Кажете на вашите… вашите… които и да са те! Кажете им, че ще се появят още момчета със златни панталони. Хиляди! Ние сме безчет! Чувате ли! Ще се появят нови! Тъй да им кажете! Аз не съм последният! — И продължил да плаче.

— Е, момчето ми — казал Токен, и той с глас, задавен от сълзи. — Край вече!

— Никакъв край! — отвърнал Матс. — Край никога няма да има!

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.